Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 541/2700/16-ц

провадження № 61-46787св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Щербина Тетяна Вікторівна, ОСОБА_4 , виконавчий комітет Миргородської міської ради, ОСОБА_5 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року у складі судді Сидоренко Ю. В. та постанову апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Гальонкіна С. А., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який уточнила в ході розгляду справи, та остаточно просила:

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 липня 2016 року між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 725, та визнати за нею право власності на вказану квартиру;

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 128,1 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_2 , укладений 09 вересня 2016 року на підставі довіреності від її імені ОСОБА_3 із ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 978, та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :50:036:0012, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , укладений 09 вересня 2016 року від її імені ОСОБА_3 з ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 981, та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку;

- визнати недійсною з дати посвідчення довіреність HAT 384395 від 14 липня 2016 року, видану нею на ім`я ОСОБА_3 та посвідчену 14 липня 2016 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., яка зареєстрована в реєстрі за № 728;

- стягнути на її користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно спричинену моральну шкоду в сумі 268 056 грн та майнову шкоду в сумі 103 930 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 шляхом підроблення документів та їх використання, неправомірного психологічного тиску на неї та погроз життю і здоров`ю їй та членам її сім`ї, змусив проти її волі підписати договори дарування на його ім`я всього належного їй нерухомого майна, а саме: квартири, житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться в м. Миргороді.

Крім того, вважала, що ОСОБА_3 , який діяв на підставі виданої нею довіреності, також діяв і в інтересах ОСОБА_2 , порушуючи при цьому її права та інтереси, що свідчить про його зловмисну домовленість з ОСОБА_2

Після укладення договорів, житлові об`єкти та відповідно ключі від них ОСОБА_2 не передавалися, разом зі своєю родиною вона продовжували користуватися та утримувати житловий будинок, проте в подальшому ОСОБА_6 , що є партнером та довіреною особою ОСОБА_2 , з невідомими особами проникли всередину приміщення будинку та із застосуванням фізичної сили та погроз її життю змусили залишити житло.

ОСОБА_1 зазначала, що на даний час в будинку проживають невідомі особи, які перешкоджають користуватися будинком, вона втратила своє єдине житло та засоби до існування, не має жодних можливостей проживати в ньому, а сім`я її сина разом з малолітньою дитиною - проживати в квартирі, а тому, посилаючись на статті 230, 231, 232 ЦК України, просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 14 травня 2018 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 14 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В. 14 липня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 725. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , від 09 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В. 09 вересня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 978. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , з кадастровим номером :50:036:0012, від 09 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В. 09 вересня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 981. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 96 798 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем факту укладання оспорюваних договорів дарування під впливом насилля зі сторони відповідачів, що виключало справжню волю власника нерухомості ОСОБА_1 на їх відчуження, відтак такі правочини підлягають визнанню недійсними. Також суд вважав, що ОСОБА_3 , будучи представником ОСОБА_2 у господарській справі за позовом останнього до ОСОБА_1 про стягнення боргу, у якій нею було підписано мирову угоду, та знаючи, що вказана мирова угода не була затверджена, діючи як представник ОСОБА_1 при укладенні договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та свідомо допускав настання несприятливих наслідків для неї, оскільки діяв за домовленістю з ОСОБА_2 , що також є підставою для визнання вчинених ним від імені ОСОБА_1 правочинів недійсними.

Стягуючи моральну шкоду солідарно з відповідачів, суд взяв до уваги висновок судово-психологічної експертизи, яким визначено, що внаслідок укладення спірних договорів дарування ОСОБА_1 зазнала інтенсивних та довготривалих моральних страждань, орієнтовний розмір грошової компенсації за які може становити 230 400 грн, проте виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, дійшов висновку про стягнення моральної шкоди в розмірі 96 798 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оглянуті судом першої інстанції оригінали договорів дарування від 14 червня та від 09 вересня 2016 року, а також отримані покази свідків, не можуть бути прийняті як допустимий доказ, оскільки отримані судом на стадії з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, з порушенням процесуального закону. Крім того покази свідків базуються на повідомленні осіб, які не були допитані судом відповідно до вимог статті 95 ЦПК України. Суди невірно застосували до спірних правовідносин положення статей 203, 231, 232 ЦК України в частині відсутності вільного волевиявлення позивача ОСОБА_1 на вчинення цього правочину та невідповідності її справжньої внутрішньої волі через наявність психологічного тиску, оскільки в довіреності від 14 липня 2016 року ОСОБА_1 зазначила, що обізнана із загальними вимогами, додержання яких є необхідних для вчинення правочину, усвідомлює значення своїх дій та діє згідно власного волевиявлення. Висновок суду про необізнаність позивача про результати розгляду в господарському суді справи № 917/999/16, що нібито стало підставою для психологічного тиску на неї, спростовується ухвалою цього ж суду від 07 липня 2016 року, в якій зазначено, що судове засідання проходило за участю її представника ОСОБА_11 Також суди дійшли помилкових висновків про наявність зловмисної домовленості між відповідачами, оскільки відповідач ОСОБА_3 діяв у відповідності до волі позивача, викладеної у довіреності від 14 липня 2016 року. Відсутність повноважень на вчинення дій, окрім чітко визначених в указаній довіреності, унеможливлює завдання шкоди інтересам позивача шляхом домовленості з відповідачем ОСОБА_2 Висновок суду про наявність застосування до позивача та її оточення з боку відповідача ОСОБА_2 фізичного та психічного тиску на момент вчинення оспорюваних правочинів, не знайшло жодного підтвердження. Також суди, стягуючи з відповідачів у солідарному порядку моральну шкоду, невірно застосували положення статті 1190 ЦК України.

Відзив до суду касаційної інстанції не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2019 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження за його касаційною скаргою та витребувано справу №541/2700/16-ц з Миргородського міськрайонного суду Полтавської області. Відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2018 року.

08 квітня 2019 року справа № 541/2700/16-ц надійшла до Касаційного цивільного суду у вкладі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року частково задоволено клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання вказаних вище рішень суду, зупинено виконання рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2019 року вказану справу призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами установлено, що ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 2014 року, а також житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30 червня 2016 року, прибудинкової земельної ділянки, площею 0,1000 га за вищевказаною адресою, на підставі Державного акту на право власності на землю серія ЯГ349162 , виданого 28 квітня 2006 року.

В належній позивачу квартирі проживав без реєстрації її син разом з родиною - дружиною та двома малолітніми дітьми 2009 та 2014 років народження, а сама ОСОБА_1 проживала в належному її будинку по АДРЕСА_2 .

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, 24 квітня 2009 року ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Відповідно до акту приймання-передачі від 16 травня 2013 року, ФОП ОСОБА_2 передав ФОП ОСОБА_1 у платне тимчасове користування відповідно до умов договору оренди № 2/02-13 від 16 травня 2013 року устаткування та обладнання, що перераховане у додатку №1 до даного договору.

Вказане підтверджує факт існування між суб`єктами підприємницької діяльності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 господарських правовідносин.

В липні у 2016 року ФОП ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 831 333 грн 24 коп. заборгованості за договором оренди обладнання, одночасно просив суд затвердити мирову угоду з відповідними умовами, зокрема, що ОСОБА_2 не буде мати жодних претензій до ОСОБА_1 в разі, якщо вона подарує йому своє нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку по АДРЕСА_2 , площею 0,1000 га, з усіма будівлями на ній.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 07 липня 2016 року, яка була проголошена за участю представників позивача та відповідача, відкладено розгляд справи на 16 серпня 2016 року.

Також в указаній ухвалі суду зазначено, що суд, перевіривши відповідність даної мирової угоди чинному законодавству, встановив, що в ній зазначені дії та майно, які не відносяться до предмету позову, зокрема, зобов`язання відповідача подарувати позивачу квартиру та земельну ділянку. За даних обставин, оскільки укладена сторонами мирова угода не відповідає чинному законодавству, заява про затвердження мирової угоди, укладеної між сторонами по справі, не підлягає задоволенню, а мирова угода не може бути затверджена судом.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 16 серпня 2016 року припинено провадження по вказаній справі за заявою ФОП ОСОБА_2 про відмову від позову.

14 липня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Щербиною Т. В. та зареєстрований в реєстрі за №725, за яким остання подарувала йому квартиру АДРЕСА_1 . Вартість квартири оцінена в 951 608 грн.

В цей же день, вищевказаним нотаріусом була посвідчена довіреність, зареєстрована в реєстрі за №728 від 14 липня 2016 року, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 подарувати ОСОБА_2 належний їй будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_2 .

09 вересня 2016 року ОСОБА_3 , діючи від імені та по довіреності ОСОБА_1 , уклав договори дарування, відповідно до яких подарував ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, а також земельну ділянку для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 .

Договори дарування посвідчені приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Щербиною Т. В. та зареєстровані в реєстрі за № № 978 та 981.

Вартість подарованого житлового будинку та земельної ділянки оцінена в 1 621 118 грн та 53 200 грн.

Згідно висновків судово-психіатричної експертизи, обставини укладення ОСОБА_1 мирової угоди від 07 липня 2016 року, укладення договору дарування квартири №725 від 14 липня 2016 року, надання довіреності №728 від 14 липня 2016 року, якою вона уповноважила ОСОБА_3 подарувати ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку; укладення від її імені договору дарування № 978 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 09 вересня 2016 року та укладення договору дарування земельної ділянки № 981 від 09 вересня 2016 року, - що врешті призвело до втрати ОСОБА_1 нерухомості, яка їй належала, - є психотравмуючими для особистості підекспертної. За умов вказаних ситуацій, в ОСОБА_1 виникли психологічно складні (на моральному рівні) негативні інтенсивні та довготривалі моральні страждання.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вищевказані договори дарування та видача довіреності на партнера ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , були вчинені нею під психічним тиском з їх сторони, за зловмисною домовленістю відповідачів, та у зв`язку із введенням її в оману, а тому відповідно до вимог статей 230, 231, 232 ЦК України просила позов задовольнити.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

За вимогами статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Таким чином, наведені ОСОБА_1 підстави позову про вчинення нею договорів дарування одночасно: внаслідок введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення (стаття 230 ЦК України), застосування до неї фізичного чи психічного тиску (стаття 231 ЦК України), а також внаслідок зловмисної домовленості її представника з другою стороною (стаття 232 ЦК України), є взаємовиключними, так як предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.

Суди попередніх інстанцій на вказане уваги не звернули та не врахували, що наведені позивачем підстави є взаємовиключними і самостійними для визнання правочинів недійсними, та задовольнили позов одночасно на підставі статей 231 та 232 ЦК України. При цьому, будь-якої оцінки доводам позивача щодо введення її в оману та застосування до спірних правовідносин статті 230 ЦК України, суди не навели.

Крім того, судами не враховано, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 231 ЦК України позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80, 81 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Разом з тим, задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій вказаного вище не врахували та дійшли передчасного висновку про визнання оспорюваних договорів дарування недійсними у зв`язку із вчиненням їх проти волі позивача внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску, виходячи при цьому лише із відсутністю об`єктивних причин та мотивів для здійснення нею такого дарунку ОСОБА_2 .

При цьому судами не враховано, що для визнання правочинів недійсними відповідно до вимог частини першої статті 231 ЦК України, позивач має довести саме факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи.

Висновки судів, що на ґрунті конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , який запідозрив її в нечесному партнерстві, останнім для вирішення своїх бізнес інтересів було обрано спосіб залякування позивача з метою добитись від неї матеріального відшкодування, ґрунтується на припущеннях, оскільки доказів фізичного чи психічного впливу на позивача саме при укладенні оспорюваних договорів матеріали цивільної справи не містять, як і не наведено доказів безпосереднього причинного зв`язку між психічним тиском та волевиявленням сторони правочину щодо його підписання.

Отже суди попередніх інстанцій належним чином не з`ясували, чи мало місце застосування до ОСОБА_1 фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, яке б вплинуло на її справжню волю саме при укладанні договору, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочинів, які оспорюються.

Також судами не враховано, що необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою відповідно до статті 232 ЦК України є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Таким чином, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України в ухвалі від 28 травня 2009 року по справі № 6-6639вов09 та Верховним Судом в постанові від 07 серпня 2019 року в справі № 753/7290/17 (провадження № 61-11158св19).

Судами попередніх інстанцій не враховано, що оспорюваною довіреністю від 14 липня 2016 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 подарувати на ім`я ОСОБА_2 вказані вище житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування.

09 вересня 2016 року ОСОБА_3 , діючи від імені та по довіреності ОСОБА_1 , уклав договори дарування, відповідно до яких подарував ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, а також земельну ділянку для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 .

Будь-яких інших дій на підставі вказаної довіреності, які нею не передбачені, ОСОБА_3 не вчиняв.

Відповідно до частини першої статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.

Встановлено, що ОСОБА_1 з моменту підписання довіреності від 14 липня 2016 року з вимогою про її скасування не зверталася.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».

Укладення договору дарування, в ситуації коли від імені дарувальника діє представник (партнер обдарованого), саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника із іншою стороною - обдарованим.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц (провадження № 61-30808св18).

За таких обставин, суди попередніх інстанцій належним чином не встановили, чи мала місце зловмисна домовленість представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , враховуючи, що він діяв на підставі та в межах повноважень, виданих йому позивачем., і той факт, що він був представником ОСОБА_2 у господарській справі за позовом останнього до ОСОБА_1 про стягнення боргу, сам по собі не свідчить про їх зловмисну домовленість.

Крім того, стягуючи з відповідачів солідарно моральну шкоду, суди попередніх інстанцій застосували до вказаних договірних правовідносин загальні положення статті 23 ЦК України, таким чином не визначившись із спеціальною нормою матеріального права, яка підлягала застосуванню, виходячи із заявлених позовних вимог.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на вказане вище у сукупності та враховуючи, що суди попередніх інстанцій не врахували, що наведені позивачем підстави є взаємовиключними і самостійними для визнання правочинів недійсними, належним чином не з`ясували, чи мало місце застосування до ОСОБА_1 фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, яке б вплинуло на її справжню волю саме при укладанні оспорюваних правочинів, та наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням вказаних правочинів, а також чи мала місце зловмисна домовленість представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ,у зв`язку із чим дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, а тому рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов