Справа № 149/1776/18
Провадження № 22-ц/801/513/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 рокуСправа № 149/1776/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів: Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Комунальної установи «Хмільницька центральна районна лікарня», треті особи головний лікар Комунальної установи «Хмільницька ЦРЛ» Залецький Василь Анатолійович, Хмільницька районна рада Вінницької області, Хмільницька районна державна адміністрація Вінницької області, про скасування наказів, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Хмільницька центральна районна лікарня Хмільницької районної ради» на заочне рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Гончарук-Аліфанова О. Ю., дата складання повного тексту заочного рішення 08 листопада 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулася у суд з позовом до Комунальної установи «Хмільницької центральна районна лікарня» про скасування наказів, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 1990 року вона працювала в лікарні спочатку на посаді акушерки жіночої консультації, а згодом медичної сестри наркологічного кабінету. Наказом головного лікаря КУ «Хмільницька ЦРЛ» від 01 червня 2018 року № 71-к параграф 3, її , починаючи з 10 червня 2018 року, було звільнено у зв'язку з скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП.

Своє звільнення позивач вважає незаконним з огляду на безпідставність наказів головного лікаря № 128 і 129, які були підставою звільнення, оскільки вони містять суперечливі розпорядження та виходять за межі компетенції головного лікаря; крім того їй не пропонували іншу роботу, не попередили про звільнення не пізніше, ніж за два місяці, не врахували її переважне право залишитись на роботі; правової підстави для скорочення працівників взагалі не існувало; а також при її звільненні не було враховано обґрунтовану відмову профспілкового органу. На підставі зазначеного, просила скасувати накази головного лікаря про зміну штатного розпису, про попередження про можливе вивільнення та про її звільнення; поновити її на посаді медичної сестри наркологічного кабінету поліклініки та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 жовтня 2018 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача Хмільницьку районну раду Вінницької області та Хмільницьку районну державну адміністрацію Вінницької області.

Заочним рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано параграф 3 Наказу Комунальної установи «Хмільницька центральна районна лікарня» №71-к від 01 червня 2018 року про звільнення ОСОБА_3 з посади медичної сестри наркологічного кабінету поліклініки.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді медичної сестри наркологічного кабінету поліклініки Комунальної установи «Хмільницька центральна районна лікарня» з 10 червня 2018 року.

Стягнуто з Комунальної установи «Хмільницька центральна районна лікарня» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 червня 2018 року по 05 листопада 2018 року в розмірі 25 523 грн. 40 коп. без урахування податків і зборів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць, в розмірі місячного заробітку, допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Комунальної установи «Хмільницька центральна районна лікарня» на корись держави 2 114 грн. 40 коп. судового збору.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем допущено порушення строку попередження позивача, визначеного частиною першою статті 492 КЗпП, оскільки таке попередження позивач отримала менш ніж за 2 місяці. При цьому попередження про наступне вивільнення відомістю Законом не передбачено.

Крім цього, з довідки головного лікаря слідує, що на час звільнення позивача в установі було 28,75 вакантних посад, а позивачу в порядку, передбаченому статтею 492 КЗпП України запропоновано лише три, а згодом ще дві, які були або тимчасовими, або не на повну ставку, що не відповідало інтересам позивача, беручи до уваги обов'язок роботодавця запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника, що також відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, даних щодо невідповідності інших вакантних посад спеціальності позивача не надано, тому суд дійшов висновку про доведеність невиконання відповідачем вимог статті 492 КЗпП України.

Судом також прийнято до уваги, що позивач має тривалий безперервний стаж роботи в КУ «Хмільницькій ЦРЛ», а також наявність двох утриманців, враховуючи те, що до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки ті, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу працівник, який підлягає звільненню, що відповідає правовій позиції Верховного суду від 25 липня 2018 року у справі № 382/1039/16-ц, за відсутності доказів того, що кандидатура ОСОБА_3 порівнювалась з іншими працівниками, КУ «Хмільницької ЦРЛ», які виконували таку ж роботу в лікарні, суд дійшов висновку про доведеність, що при звільненні позивача вказані обставини не досліджувались. При цьому суд зазначив, що визначення кандидатур на звільнення зборами колективу законом не передбачено.

Оскільки обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України), а в рішенні про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 зазначено підстави відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем, з відповідним обґрунтуванням порушення відповідачем прав при звільненні, крім того, відповідачем жодних посилань на необґрунтованість рішення профспілки не надано, суд дійшов висновку, що відмова профспілкової організації обґрунтована.

При цьому суду зазначає, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не у зв'язку з мотивами відмови.

Суд також виходив з того, що з довідки про заробітну плату позивача слідує, що її середньоденний заробіток складав 247,8 грн. Виходячи з того, що вимушений прогул з 10 червня 2018 року по 05 листопада 2018 року, тобто по день ухвалення рішення суду, складає 103 дні, з відповідача відповідно до статті 235 КЗпП України підлягають стягненню середня заробітна плата на користь позивача в розмірі 25523,40 грн. без урахування податків і зборів.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 грудня 2018 року в задоволенні заяви КУ «Хмільницької центральної районної лікарні» про перегляд заочного рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 листопада 2018 року у даній справі відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, Комунальне некомерційне підприємство «Хмільницька центральна районна лікарня Хмільницької районної ради» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Вирішити питання про поворот виконання в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді медичної сестри психіатричного кабінету Комунального некомерційного підприємства «Хмільницька центральна районна лікарня Хмільницької районної ради» з 10 червня 2018 року.

Рішення Хмільницької районної організації профспілки працівників охорони здоров'я про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 апелянта вважають необґрунтованим, оскільки профспілкою не було враховано всіх обставин, питання щодо переважного права залишення на роботі не розглянуто з урахуванням продуктивності праці кожного із працівників наркологічного, психіатричного кабінетів, відділення трансфузіології, господарчого підрозділу.

Зазначає, що за період з 02 квітня 2018 року по 02 жовтня 2018 року було скорочено 41,25 штатні посадові одиниці, тобто після звільнення ОСОБА_3 скорочення ще продовжувалися, у тому числі із тих 28, що були вакантні станом на 25 квітня 2018 року.

Законодавством не встановлено форму й порядок попередження працівників про наступне звільнення. Відповідач його оформив письмово у формі відомості та ознайомив з таким попередженням працівників. Крім цього, недодержання строку попередження працівників про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював. Тобто, само по собі факт невчасного попередження про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суд не може розглядати, як самостійну підставу для поновлення на роботі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання сторони не заявились, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

З копії трудової книжки позивача вбачається, що ОСОБА_3 02 квітня 1990 року була прийнята на посаду акушерки жіночої консультації Хмільницької ЦРЛ, а з 21 лютого 1991 року переведена на посаду дільничної медсестри наркологічного кабінету поліклініки /а. с. 23/.

Згідно штатного розпису КУ «Хмільницької ЦРЛ» на 04 січня 2017 року, затвердженого головою Хмільницької районної ради, штатного розпису КУ «Хмільницької ЦРЛ» на 01 січня 2018 року, затвердженого головою Хмільницької районної державно адміністрації /а.с. 54-55/, в штаті лікарні була передбачена посада медичної сестри наркологічного кабінету /а. с. 56-57/

Відповідно до змін до штатного розпису КУ «Хмільницької ЦРЛ» на 2018 рік, затверджених головою Хмільницької районної державної адміністрації 06 квітня 2018 року, з 10 червня 2018 року скорочувалися посади, зокрема сестри медичної наркологічного кабінету /а. с. 58-60/.

Наказом № 128 від 06 квітня 2018 року «Про попередження про можливе звільнення», з метою більш раціонального використання бюджетних коштів було скорочено з 10 червня 2018 року серед інших посаду медичної сестри наркологічного кабінету поліклініки, керівнику структурного підрозділу наказано попередити працівників під розпис про можливе вивільнення та зміну умов праці з 10 червня 2018 року, повести колективні збори, визначитись у кандидатурах на скорочення та складені протоколи колективних зборів з пропозиціями конкретних осіб на скорочення подати у відділ кадрів до 17 квітня 2018 року /а. с. 47/.

Згідно Відомості 1 попереджень про можливе вивільнення та зміни умов праці сестер медичних наркологічного і психіатричного кабінету поліклініки до Наказу № 128 від 06 квітня 2018 року ОСОБА_3 попереджена про скорочення.

Відповідно до Наказу № 129 від 06 квітня 2018 року «Про зміну штатного розпису» в зв'язку з виробничою необхідністю скорочено з штатного розпису КУ «Хмільницька ЦЛ» з 10 червня 2018 року серед інших посаду сестри медичної наркологічного кабінету поліклініки /а. с. 16, 46/.

Згідно протоколу засідання колективу поліклінічного відділення від 17 квітня 2018 року було вирішено подати на скорочення працівників /а. с. 50/.

17 квітня 2018 року позивач отримала попередження про скорочення штату працівників від 10 квітня 2018 року на підставі наказів № 128, 129 від 06 квітня 2018 року. Одночасно ОСОБА_3 повідомлено про наявність вакантних посад: 0,75 посади медичної сестри стаціонару хірургічного відділення, тимчасово посада сестри медичної стаціонару (процедурного кабінету) терапевтичного відділення і тимчасово посада сестри медичної стаціонару відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії, які позивачу запропоновано адміністрацією для подальшого працевлаштування /а. с. 49/.

11 травня 2018 року головний лікар КУ «Хмільницької ЦРЛ» звернувся до голови профспілкового комітету КУ «Хмільницької ЦРЛ» про надання дозволу та погодження звільнення з 10 червня 2018 року ОСОБА_3 в зв'язку утриманням посад виключно в межах затвердженого фінансування та на підставі наказів № 128, 129 від 06 квітня 2018 року /а. с. 15/.

Згідно п. 2 протоколу № 30, 15 травня 2018 року рішенням профспілкового комітету первинної профспілкової організації КУ «Хмільницька ЦРЛ» було відмовлено в наданні згоди на звільнення працівників з 10 червня 2018 року, серед яких позивач ОСОБА_3 Дане рішення мотивоване тим, що асигнувань достатньо на потреби в заробітній платі, тому названа головним лікарем причина скорочень - впорядкування штатних посад до виділених асигнувань не підтверджена /а. с. 12-14/.

Одночасно з п. 1 Протоколу засідання первинної профспілкової організації КУ "Хмільницька ЦРЛ" вбачається, що профкомом з'ясовувалось питання фінансування лікарні, зокрема достатності коштів на оплату заробітної плати , наявності вакантних посад, не внесених до бази служби зайнятості, в результаті чого було прийнято рішення, щодо невідповідності причин рекомендованих скорочень наданим профспілці даним.

З довідки головного лікаря КУ «Хмільницької ЦРЛ» б/н вбачається, що в установі наявні вакантні посади в кількості 28,75 штатних посад /а. с. 11/.

Відповідно до параграфу 3 Наказу № 71-к від 01 червня 2018 року ОСОБА_3 звільнено з роботи з 10 червня 2018 року у зв'язку із скороченням штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України /а. с. 19, 53/.

Позивач відмовилась отримувати попередження від 01 червня 2018 року про скорочення штату працівників, в якому, окрім посад, запропонованих позивачу для працевлаштування 17 квітня 2018 року, їй пропонувались також посади тимчасово медичної сестри стаціонару педіатричного відділення та тимчасово медичної сестри стаціонару (для обслуговування новонароджених) акушер-гінекологічного відділення /а. с. 52/.

Крім того, Наказом № 172 «Про скорочення працівників» від 04 червня 2018 року згідно наказів № 128, 129 від 06 квітня 2018 року позивачу серед інших було наказано виплатити вихідну допомогу та компенсаційні виплати за невикористані відпустки /а. с. 51/.

10 червня 2018 року позивача було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників згідно наказу № 71-к на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України /а.с. 23/.

У справі також установлено, що Комунальну установу «Хмельницька центральна районна лікарня» реорганізовано шляхом перетворення та зміну на Комунальне некомерційне підприємство «Хмільницька центральна районна лікарня Хмільницької районної ради», яке є правонаступником у повному обсязі всіх прав і обов'язків Комунальної установи «Хмельницька центральна районна лікарня».

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем допущено порушення строку попередження позивача, визначеного частиною першою статті 492 КЗпП, оскільки таке попередження позивач отримала менш ніж за 2 місяці. При цьому попередження про наступне вивільнення відомістю Законом не передбачено.

Крім цього, з довідки головного лікаря слідує, що на час звільнення позивача в установі було 28,75 вакантних посад, а позивачу в порядку, передбаченому статтею 492 КЗпП України запропоновано лише три, а згодом ще дві, які були або тимчасовими, або не на повну ставку, що не відповідало інтересам позивача, беручи до уваги обов'язок роботодавця запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника, що також відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, даних щодо невідповідності інших вакантних посад спеціальності позивача не надано, тому суд дійшов висновку про доведеність невиконання відповідачем вимог статті 492 КЗпП України.

Судом також прийнято до уваги, що позивач має тривалий безперервний стаж роботи в КУ «Хмільницькій ЦРЛ», а також наявність двох утриманців, враховуючи те, що до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки ті, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу працівник, який підлягає звільненню, що відповідає правовій позиції Верховного суду від 25 липня 2018 року у справі № 382/1039/16-ц, за відсутності доказів того, що кандидатура ОСОБА_3 порівнювалась з іншими працівниками, КУ «Хмільницької ЦРЛ», які виконували таку ж роботу в лікарні, суд дійшов висновку про доведеність, що при звільненні позивача вказані обставини не досліджувались. При цьому суд зазначив, що визначення кандидатур на звільнення зборами колективу законом не передбачено.

Оскільки обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України), а в рішенні про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 зазначено підстави відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем, з відповідним обґрунтуванням порушення відповідачем прав при звільненні, крім того, відповідачем жодних посилань на необґрунтованість рішення профспілки не надано, суд дійшов висновку, що відмова профспілкової організації обґрунтована.

При цьому суду зазначає, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не у зв'язку з мотивами відмови.

Суд також виходив з того, що з довідки про заробітну плату позивача слідує, що її середньоденний заробіток складав 247,8 грн. Виходячи з того, що вимушений прогул з 10 червня 2018 року по 05 листопада 2018 року, тобто по день ухвалення рішення суду, складає 103 дні, з відповідача відповідно до статті 235 КЗпП України підлягають стягненню середня заробітна плата на користь позивача в розмірі 25523,40 грн. без урахування податків і зборів.

Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на обставинах справи та нормах матеріального права, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед яких також скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з наведеної підстави, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Також при звільненні за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, обов'язковим є дотримання вимог ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України, зокрема врахування переважного права працівника на залишення на роботі, наявність попередньої обґрунтованої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, а також попередження про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці з одночасною пропозицією іншої роботи у тій самі установі.

Згідно з статтею 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно вимог статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених, крім іншого, пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Згідно з частиною шостою статті 38 ЗУ «Про професійні спілки», рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Відповідно до приписів пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта про те, що судом не були враховані роз»яснення пленуму ВСУ , що містяться у ч.4 п. 19 Постанови № 9 від 6.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до яких судам слід мати на увазі, що при проведенні вивільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку ( перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Колегія суддів виходить з того, що суд першої інстанції не встановлював та не обговорював питання про доцільність такої перестановки ( що є безумовним правом відповідача) , а лише прийшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів того, що при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_3, уповноважений орган приймав до уваги дані обставини та порівнював з іншими працівниками кандидатуру позивачки.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу пропонувались вакантні посади, які були в установі, та позивач відмовилась від їх заняття. Разом з тим, з довідки головного лікаря слідує, на час звільнення позивача в установі було 28,75 вакантних посад, а позивачу в порядку, передбаченому статтею 49-2 КЗпП України запропоновано лише три, а згодом ще дві, які були або тимчасовими, або не на повну ставку, що не відповідало інтересам позивача, беручи до уваги обов'язок роботодавця запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника, що також відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, даних щодо невідповідності інших вакантних посад спеціальності позивача не надано, суд вважає доведеним невиконання відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України.

Посилання апелянта на те, що судом не було з»ясовано чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обгрунтування своєї відмови спростовується матеріалами справи та висновками суду. Так, у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України судом першої інстанції надана оцінка рішенню профспілкового органу про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_3, в якому суд вбачав наведені підстави відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем, з відповідним обґрунтуванням порушення відповідачем прав при звільненні, а також зазначено, що відповідачем жодних посилань на необґрунтованість рішення профспілки не надано. При цьому, суд дійшов висновку, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не у зв'язку з мотивами відмови .

Вказаний висновок суду винесено із врахуванням позиції КЦС ВС, висловленій в постанові від 25 січня 2018 року у справі № 569/18201/14ц.

Безпідставними також колегія суддів вважає посилання апелянта, що суд не мав підстав розглядати, як самостійну підставу для поновлення на роботі позивачки, недодержання відповідачем строків попередження працівника про звільнення, оскільки дані обставини не були самостійною підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , а є наведенням судом мотивувальної оцінки кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана ця виплата. Нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів.

Як вбачається з довідки про заробітну плату позивача /а. с. 18/, її середньоденний заробіток складав 247,8 грн. Виходячи з того, що вимушений прогул з 10 червня 2018 року по 05 листопада 2018 року, тобто по день ухвалення рішення місцевого суду, складає 103 дні, з відповідача відповідно до статті 235 КЗпП України підлягає стягненню середня заробітна плата на користь позивача в розмірі 25523,40 грн. без урахування податків і зборів.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують вірні висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову та не дають підстав для скасування рішення місцевого суду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Хмільницька центральна районна лікарня Хмільницької районної ради» залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 листопада 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Т. О. Денишенко

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 14 березня 2019 року.