Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 640/9659/16-ц

провадження № 61-33171св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_11 ,

треті особи: Восьма харківська державна нотаріальна контора, управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2017 року у складі судді Зуба Г. А. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи - Восьма харківська державна нотаріальна контора, управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, ОСОБА_5 , про визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що з 13 серпня 1994 року по 11 квітня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . Від шлюбу мають сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

У встановлений законом строк вона звернулась до Восьмої харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7.

ОСОБА_6 на час смерті проживав у квартирі АДРЕСА_1 . Квартира придбана 05 травня 1997 року у період шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя. Право власності було оформлено на ОСОБА_6 , оскільки між подружжям існували довірчі відносини. За життя ОСОБА_6 не оспорював і не порушував її права на половину вказаної квартири.

Також до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 входять: 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 квартира АДРЕСА_2 , яка була придбана ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажа від 13 вересня 2010 року; гараж НОМЕР_3 у автогаражному кооперативі «Гігант» (далі - АГК «Гігант») за адресою: м . Харків, вул. Гв. Широнінців, 32; автомобіль «RENAULT 19», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль «CHEVROLET TACUMA», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Зазначала, що її син ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , як діти померлого ОСОБА_6 , є спадкоємцями першої черги, та спадкове майно підлягає поділу між двома спадкоємцями.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/4 частину указаної квартири та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «RENAULT 19», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 13 350 грн, 1/2 частини автомобіля «CHEVROLET TACUMA», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 у розмірі 60 150 грн, та 1/2 частини гаража НОМЕР_3 в АТК «Гігант», який розташований за адресою: м. Харків, вул. Гв. Широнінців, 32, у розмірі 25 005 грн у порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_6 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_5 звернувся до Восьмої харківської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь свого брата ОСОБА_3 , тому посилання позивача, що спадкове майно після смерті ОСОБА_6 повинно ділитись між двома спадкоємцями у рівних частинах є помилковим. Матеріали справи не містять відмови нотаріуса, нотаріальна контора позбавлена можливості оформити спадщину до вирішення вказаної справи по суті та свідоцтва про право на спадщину не видавалися, тому позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно та стягнення компенсації є передчасними, та такими, що задоволенню не підлягають.

Що стосується позовної вимоги про визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, то квартира АДРЕСА_1 була придбана позивачем та її померлим чоловіком у період шлюбу та була оформлена на позивача. Встановлено, що на виконання пунктів 7-9 шлюбного договору, укладеного між сторонами 09 листопада 2005 року, 27 грудня 2005 року між позивачем та ОСОБА_6 було укладено договір надання грошових коштів цільового призначення, відповідно до умов якого померлий передав суму коштів у розмірі 23 500 доларів США для придбання однокімнатної ізольованої квартири. Таким чином, судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, оскільки померлим ОСОБА_6 були виконані вимоги шлюбного договору, а позивачем протилежних доказів вказаному до суду надано не було.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги статей 212-214 ЦПК України 2004 року та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання права власностіза ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/4 частину указаної квартири та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля «RENAULT 19», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 13 350 грн, 1/2 частини автомобіля «CHEVROLET TACUMA», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 у розмірі 60 150 грн, та 1/2 частини гаража № НОМЕР_3 в АТК «Гігант» у розмірі 25 005 грн у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , ухваливши правильне рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати указані судові рішення та передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилалась на те, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, виходив лише з того, що вона неправильно розрахувала розмір часток спадщини, а саме: у померлого є три сина ( ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ); ОСОБА_5 відмовився від своєї частки у спадщині на користь відповідача ОСОБА_3 Але неправильне застосування відповідної правової норми права до спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Обмеження права суду задовольнити її вимогу у меншому розмірі не встановлено, тому на реалізацію обов`язку суду, встановленого частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року, апеляційний суд при постановленні ухвали від 02 серпня 2017 року повинен був застосувати вказане положення процесуального закону. Також суд не дослідив та не надав належної оцінки такому доказу, як заява про прийняття спадщини від ОСОБА_7 , яка подана у встановленому порядку та строки, передбачені чинним законодавством України, наявність права на спадкування за законом, а тому є підстави для визнання права власності на належну йому частку у спадковому майні.

Що стосується відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за нею особисто, то, відмовляючи у задоволенні цієї вимоги, суд прийняв до уваги як належний та допустимий доказ договір від 27 грудня 2005 року у сукупності з шлюбним договором від 09 листопада 2005 року. При цьому у мотивувальній частині рішення з питання прийняття судом рішення за цією вимогою взагалі відсутні посилання на норми матеріального права.

Крім того, вважає, що суд неналежним чином дослідив такий доказ як шлюбний договір від 09 листопада 2017 року та не застосував правильні положення СК України до спірних правовідносин. Так, відповідно до пункту 17 шлюбного договору від 09 листопада 2005 року до розірвання шлюбу сторони зобов`язуються виконувати усі обов`язки подружжя у шлюбі, що регламентовані СК України, а також користуються правами подружжя. Частиною третьою статті 97 СК України визначено, що сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Пунктом 7 шлюбного договору встановлено правовий режим сумісного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , щодо якої у позивача не виникають майнові права лише у разі придбання на її ім`я однокімнатної квартири. Отже, пунктом 7 шлюбного договору визначено лише порядок придбання нерухомого майна, а у контексті з пунктом 17 цього ж договору та зважаючи, що договір про надання їй коштів датується 27 грудня 2005 року, то сторони за шлюбним договором на указану дату перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя (як майно, набуте нею під час шлюбу). Тому указані грошові кошти не можуть тлумачитись як «інший спосіб придбання квартири». Ніякого нерухомого майна на ім`я ОСОБА_6 придбано не було та не було їй передано. У вказаній справі обставина щодо належного виконання шлюбного договору не встановлена, що призвело до прийняття неправильного по своїй суті рішення.

Зазначала, що крім вимог про визнання права власності на нерухоме майно, була заявлена вимога щодо визнання права власності на рухоме майно - транспортні засоби. Докази на підтвердження чи спростування обставин за цією вимогою судами не досліджені взагалі, доводів, чому суди вважали, що така вимога не підлягає задоволенню, не наведено.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Київського районного суду м. Харкова указану цивільну справу. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , поданого представником - ОСОБА_2 , про зупинення виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2017 року відмовлено.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Восьма харківська державна нотаріальна контора, управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, ОСОБА_5 , про визнання права власності призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи до суду не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 13 серпня 1994 року по 11 квітня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від цього шлюбу мають сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, після його смерті було у Восьмій харківській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу № 164/2014.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є його діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_7

Той факт, що ОСОБА_5 є також сином ОСОБА_6 підтверджується свідоцтвом про його народження.

ОСОБА_5 звернувся до Восьмої харківської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь свого брата ОСОБА_3 .

У період шлюбу 05 травня 1997 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 була придбана квартира АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_6

09 листопада 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено шлюбний договір.

Пунктом 7 цього договору визначено, що спірна квартира зареєстрована на ім`я ОСОБА_6 та є сумісною власністю подружжя як придбана в період шлюбу, з моменту укладення указаного договору може бути проданою з ціллю придбання двох однокімнатних квартир для роздільного проживання подружжя, або ОСОБА_6 буде оформлена позика в банку з ціллю придбання квартири для позивача, або придбання квартири для позивача буде здійснено іншим способом. В останньому випадку ОСОБА_1 знімає свої претензії на зазначену квартиру, і вона буде вважатись приватною власністю ОСОБА_6 та підлягати розподілу між сторонами не буде.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - ОСОБА_2 , підлягає задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною першою статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (частина четверта статті 1268 ЦК України).

Відповідно до статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За положеннями статті 16 ЦК України суд захищає цивільне право або інтерес способами, що встановлені договором або законом, в тому числі припинення правовідношення.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив лише з того, що ОСОБА_1 неправильно розрахувала розмір часток спадщини, оскільки у померлого є три сина ( ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ) і ОСОБА_5 відмовився від своєї частки у спадщині на користь відповідача ОСОБА_3 . При цьому суди не зробили висновку про те, чи є це підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суди не сприяли всебічному та повному з`ясуванню всіх обставин справи, не виконали вимог статті 10 ЦПК України 2004 року відносно вирішення позовних вимог в частині неповнолітнього ОСОБА_7 щодо права на частку у спадщині після померлого батька.

Також суди не надали належної оцінки такому доказу, як заява про прийняття спадщини від ОСОБА_7 , яка подана у встановленому порядку та строки, передбачені чинним законодавством України, наявність права на спадкування за законом, не зробили висновку про те, чи є підстави для визнання права власності на належну йому частку у спадковому майні.

Суди не перевірили доводів позивача щодо стягнення коштів за частку гаража та автомобілів, не сприяли з`ясуванню обставин щодо походження майна та його вартості, не навели мотивів відхилення таких доводів та не дали їм належної правової оцінки.

Також суди не перевірили доводів щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , набутого у шлюбі, не навели підстав відмови у цих позовних вимогах та дійшли передчасного висновку про необґрунтованість позову. Відмовляючи у задоволенні цієї вимоги, суд прийняв до уваги як належний та допустимий доказ договір від 27 грудня 2005 року у сукупності з шлюбним договором від 09 листопада 2005 року, не давши при цьому оцінку наведеним доводам про те, що умови шлюбного договору спадкодавцем не були виконані, не була придбана для позивачки окрема квартира, а кошти за указаним договором були передані останній у період шлюбу, які вона вважає спільним майном подружжя. При цьому у мотивувальній частині рішення за цією вимогою взагалі відсутні посилання на норми матеріального права та висновок про те, чи виконані умови шлюбного договору на час смерті спадкодавця щодо спірної квартири, чи припинилась у встановленому законом порядку спільна сумісна власність спадкодавця і позивача на це спірне майно та чи входить воно до складу спадщини і у якій його частині.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій, ухвалене у справі рішення не можна визнати законним і обґрунтованим.

Верховний Суд також звертає увагу, що під час розгляду справи по суті суду необхідно вирішити питання про залучення до участі у справі, усіх осіб, рішення у якій може вплинути на їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Таким чином, у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір щодо права на спадкове майно за законом, не з`ясували, хто є спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 , не вирішили питання щодо залучення до участі у справі всіх спадкоємців після його смерті, не з`ясували належним чином фактичні обставини справи щодо вимог сторін; чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися їх вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

В силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їхнього скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович