Провадження №2/447/29/19
Справа №447/455/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

27.02.2019 року Миколаївський районний суд Львівської області

в складі головуючого судді Карбовнік І.М.,

при секретарі Данилів О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання припинення права на користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку об"єктом права спільної сумісної власності подружжя,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання припинення права на користування житлом. В обгрунтування позову вказує, що 19.02.2007 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 Від подружнього життя в них народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 жовтня 2012 року і договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2012 року, посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алексєєвою А.М. і зареєстровані у реєстрі під №2740 і №2742. вона набула право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок і земельну ділянку вона купила за власні копни, доказами чого є зміст згаданих договорів.

Зокрема, у пункті 4.5 зазначеного договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.10.2012 р. зафіксовано, що житловий будинок набувається продавцем- ОСОБА_1 за власні кошти та буде її особистою приватною власністю, на що її чоловік- ОСОБА_2 дав письмову згоду, яка зберігається у справах за реєстровим №2739.

Також, у пункті 19 зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.10.2012 р. зафіксовано, що земельна ділянка набувається продавцем- ОСОБА_1 за власні кошти та буде її особистою приватною власністю, на що її чоловік- ОСОБА_2 дав письмову згоду, яка зберігається у справах за тим же реєстровим №2739.

Виходячи з наведених вимог закону та з урахуванням зазначених доказів, вказаний житловий будинок і земельна ділянка є її особистою власністю. З дня укладення зазначених договорів у вказаному будинку зареєстровані та проживають вона та її син ОСОБА_7 Водночас, відповідач зареєстрований за місцем проживання його батьків за адресою: АДРЕСА_2. Після вселення у згаданий будинок вона дала усний дозвіл відповідачу на проживання у ньому на тій підставі, що він був її чоловіком.

На підставі рішення Миколаївського районного суду від 20 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 3 січня 2017 року, шлюб між ними розірвано. Отже, з 3 січня 2017 року відповідач не є її чоловіком. Відтак, припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування її житловим будинком. Однак, відповідач відмовився залишити будинок і по цей час продовжує мешкати у ньому. Подальше проживання відповідача у вказаному будинку є неможливим і з тих причин, що цей будинок складається лише з двох житлових кімнат, одна із яких призначена для сина, якому йде 10-й рік, а іншу вона не можу ділити з відповідачем, бо вони не є подружжям.

З цих причин вона змушена була забрати сина і перейти на тимчасове проживання до своїх батьків, у звязку з чим просила визнати припиненим право ОСОБА_2 користуватися житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_2 звільнити вказаний житловий будинок.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_8 позов підтримали, дали поясненння аналогічні позовній заяві та просили таку задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували та подали зустрічну позовну заяву про визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В обгрунтування позову ОСОБА_2 вказує, що 19.02.2007 року по 03.01.2017 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 На підставі договору купівлі-продажу від 25.10.2012р. на ім'я відповідача придбано житловий будинок разом з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на дане майно за домовленістю між ними оформлено на відповідача. Вартість житлового будинку на момент його придбання становила 75 938. 00 грн. Після купівлі житлового будинку він в інтересах сім"ї уклад договір позики грошей для реконструкції житлового будинку. Відтак, виконані наступні будівельні роботи на суму понад 150 000, 00 грн, зокрема: влаштовано відмостку навколо будинку, побудовано новий паркан, вбиральню, доріжку, замінено двері, вікна у будинку тощо. За рахунок цього майно (житловий будинок) покращилось, змінилась його характеристика, що істотно збільшило його у своїй вартості.

Таким чином, оскільки за час їхнього з відповідачем шлюбу цінність житлового будинку істотно збільшилася внаслідок трудових та грошових затрат, то житловий будинок може бути визнаний об'єктом спільної сумісної власності, у звязку з чим просив зустрічний позов задоволити.

Представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_8 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив в таких відмовити в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін та її представників, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Між сторонами виникли правовідносини щодо користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ч.3 ст.13 Конституції України власність зобов'язує. Зокрема, право власності не повинно використовуватись на шкоду людині. Тому право власності на житло охороняється законом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до частин другої, четвертої статті З СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

В судовому засідання встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.02.2007 року по 03.01.2017 року. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 жовтня 2012 року і договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2012 року, посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алексєєвою А.М. і зареєстровані у реєстрі під №2740 і №2742. ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вартість житлового будинку на момент його придбання становила 75 938. 00 грн.

Відповідно до пункту 4.5 договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.10.2012 р. зафіксовано, що житловий будинок набувається продавцем - ОСОБА_1 за власні кошти та буде її особистою приватною власністю, на що її чоловік- ОСОБА_2 дав письмову згоду, яка зберігається у справах за реєстровим №2739.

Також, у пункту 19 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.10.2012 р. зафіксовано, що земельна ділянка набувається продавцем- ОСОБА_1 за власні кошти та буде її особистою приватною власністю, на що її чоловік- ОСОБА_2 дав письмову згоду, яка зберігається у справах за тим же реєстровим №2739.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі вищенаведеного позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання припинення права на користування житлом підлягають до задоволення в повному обсязі.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України «якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя».

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року «майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох».

Відповідно до висновку експерта оціночно - будівельної експертизи № 3126 від 31.10.2018 року дійсна вартість житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 станом на 27.12.2016 року могла становити - 136 789, 00 грн.

Як вбачається із висновку експерта та показів даних нею в судовому засіданні істотне збільшення вартості майна, а саме спірного житлового будинку з часу укладення договору купівлі - продажу до дня проведення експертизи не відбулося. Вартість вказаного майна могла бути змінена, тобто збільшена, у зв"язку з коливанням ціни на ринку нерухомості.

Враховуючи наведене суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не подано, а судом не здобуто жодних доказів, які б у своєму взаємозв'язку, належно, допустимо та достовірно, давали суду можливість зробити висновок про істотне збільшення вартості житлового будинку, що за адресою АДРЕСА_1., у зв'язку з чим в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання припинення права на користування житлом - задоволити.

Визнати припиненим право ОСОБА_2 користуватися житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Зобов'язати ОСОБА_2 звільнити житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку об"єктом права спільної сумісної власності подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1280,00 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського Апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду . Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених участині другійстатті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11.03.2019 року.

Суддя Карбовнік І. М.