Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 757/35576/14-ц

провадження № 61-10564св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва у складі судді Москаленко К. О. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року у складі суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Болотова Є. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 09 вересня 1944 року між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським Комітетом Національного визволення вчинено Угоду про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території Української РСР, за змістом якої громадяни, які виявили бажання бути переселеними в Україну, будуть розміщені в колгоспному господарстві або наділятимуться землею для ведення одноосібного господарства, а також їм буде компенсовано вартість рухомого і нерухомого майна, залишеного після евакуації. Вказувала, що вона є дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка разом із своїми батьками, братом та сестрою у 1945 році були переселені з с. Городище Холмського повіту Люблінського воєводства Польщі в Одеську область. На території Польщі залишено житловий будинок площею 140 кв. м, господарські будівлі площею 50 кв. м та 80 кв. м, земельну ділянку площею 4 га, вартість якого складала 3840 крб., та яке відповідно до вказаної Угоди під час переселення до Української РСР, повинне було бути компенсоване шляхом надання її родині рівноцінного майна або відповідної компенсації за залишене майно в Польщі. У зв`язку з тим, що компенсація за залишене майно у Польщі під час переселення не була виплачена її родині, просить компенсувати з урахуванням інфляції дійсну вартість житла. Крім того позивач зазначає, що діями відповідача їй спричинена моральна шкода, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях і яку вона оцінює в 300 000 грн.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень, просила стягнути на її користь на відшкодування майнової шкоди компенсацію за залишене у Державі Польща майно, а саме: будинок площею 140 кв. м в розмірі 4 178 609 грн 26 коп., земельну ділянку в розмірі 596 944 грн 18 коп., неотриману вигоду в розмірі 7 312 566 грн 21 коп., що разом складає 12 088 119 грн 65 коп., моральну шкоду в розмірі 300 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 6 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що така шкода була завдана саме з вини відповідача та останнім було допущено незаконну бездіяльність з питання компенсації особам, що були переселені з Польщі до України у 1944-1946 роках на підставі договору, а також доказів того, що переселення родини позивача відбувалось у примусовому порядку та після переселення ними не було отримано відповідної компенсації або земельної ділянки у меншому розмірі. Крім того, чинним законодавством не врегульовано питання щодо права членів сім`ї громадян, які переселені у 1945 році з території Польщі, зокрема щодо відшкодування вартості майна, залишеного на території Польщі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що з огляду на характер справи, правовідносини, що виникли внаслідок історичного перебігу подій та міжнародних відносин, висновок суду першої інстанції про відсутність визначеного законом порядку права нащадків відстоювати права та інтереси своїх родичів є обґрунтованим, оскільки відсутній правовий акт, який регулює спірні правовідносини. Позивачем не доведено, що її мати, а до неї її батьки вирішували питання щодо отримання компенсації і така компенсація не була ними отримана.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ , ОСОБА_1 . просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що сім`ю позивача було примусово переселено з території Польщі, де вони були змушені залишити господарське майно, вартість якого становила 3 840 карбованців, тому висновок суду про те, що сім`я переселилась у добровільному порядку є помилковим. Відповідно до Угоди «Про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР» від 09 вересня 1944 року сім`я позивача має право на отримання компенсації за майно, залишене на території Польщі. Зазначала, що її мати ОСОБА_2 за своє життя та після її смерті неодноразово зверталися до різних органів влади, але у зв`язку з відсутністю закону, що врегульовує дані відносини, протягом довгих років не отримали належну їм компенсацію за залишене у Польщі майно.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дочкою ОСОБА_2 , яка у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_2 .

У 1945 році родина позивача у складі п`ятьох осіб, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 була переселена в Одеську область з с. Городище Холмського повіту Люблінського воєводства держави Польща.

Згідно даних архівної довідки № Б-818 від 09 липня 2013 року Державного архіву Львівської області Львівської обласної державної адміністрації, у 1945 році родина у складі: голови - ОСОБА_3 , 1882 року народження, його дружини ОСОБА_4 , 1888 року народження, та їхніх дітей: ОСОБА_5 , 1925 року народження, ОСОБА_6 , 1927 року народження та ОСОБА_2 , 1929 року народження при переселенні в Одеську область на території Польщі залишено господарське майно, яке складалося з житлового будинку площею 140 кв. м та господарських будівель площею 50 і 80 кв.м. Сім`я мала земельну ділянку площею 4 га. Вартість майна становила 3 840 карбованців.

Переселення родини Галаган відбулось на підставі укладеної 09 вересня 1944 року Угоди між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР.

Так, Угодою між Урядом УРСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09 вересня 1944 року, врегульовані відносини щодо евакуації громадян української, білоруської, російської і русинської національностей, які проживають в Польщі та бажають переселитися з території Польщі в Україну.

Згідно з частин першої та другої статті 1 вказаної Угоди евакуації підлягали лише ті з перелічених в абзаці 1 осіб, які виявили своє бажання евакуюватися, і щодо прийняття яких є згода Уряду УРСР і Польського Комітету Національного Визволення. Евакуація є добровільною і тому примус не може бути застосований ні прямо, ні опосередковано. Бажання евакуйованих може бути висловлено як усно, так і подано на письмі.

Згідно із абзацом 4 статті Угоди Уряд Української РСР заявляє, що евакуйовані на територію Української РСР розміщуються згідно з їх бажанням або в колгоспному господарстві, або наділяються землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, але не більше 15 га на одно господарство. Селяни, які переселяються на територію Української РСР, якщо вони навіть і не мали землі на момент евакуації, в разі їх бажання будуть наділені землею на загальних підставах.

Частиною 2 статті 3 Угоди встановлюється перелік рухомого майна та свійських тварин, дозволений до вивозу. Частина 6 статті 3 Угоди вказує, що вартість рухомого, а також нерухомого майна, яке лишається після евакуації, повертається евакуйованим за страховою оцінкою згідно з законами, що існують в Українській РСР і відповідно в Польській державі. В разі відсутності страхової оцінки, майно оцінюється Уповноваженими і Представниками Сторін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку, що позивачем не надано доказів того, що переселення родини позивача відбулось у примусовому порядку та родина була наділена землею для ведення одноосібного господарства в розмірах менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації.

Також суд першої інстанції вірно виходив із того, що до спірних правовідносин не може бути застосовано Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», оскільки цим Законом ліквідуються наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян України, поновлюються їх права, встановлюються компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим (абзац четвертий преамбули Закону).

Абзацом другим преамбули Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, зокрема, що Верховна Рада України вважає, що реабілітація жертв політичних репресій повинна охоплювати увесь період після 1917 року до моменту набрання чинності цим Законом і поширюватись на осіб, необґрунтовано засуджених за цей час судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру. Таким чином, законодавець відокремлює таку форму репресій, як переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки.

Разом з тим, цей Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» не може бути застосований при регулюванні правовідносин, які склалися внаслідок добровільної евакуації громадян з Польщі на Україну згідно з Угодою, в тому числі при виплаті компенсації матеріальної і моральної шкоди.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про примусове переселення родини позивача.

Захист основних прав людини гарантується чинним законодавством.

Держава Україна та інші суб`єкти публічного права є повноправними учасниками цивільних відносин.

Відшкодування шкоди- це один із способів відшкодування майнової шкоди, однак, особа якій завдано збитків, має право на їх відшкодування лише за умови, що збитки зумовлені порушенням її прав.

Основний Закон України гарантує кожному право на відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, у тому числі і внаслідок безпідставного засудження (стаття 56, частина четверта статті 62 Конституції України ).

Оскільки позивач не довела, заподіяння їй шкоди протиправними діями держави Україна, суд дійшов вірного висновку, що у держави Україна не виникло загальних цивільно-правових підстав для відшкодування збитків спадкоємцям осіб, переселених з території Польщі на територію України.

У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на справедливий суд (стаття 6).

Разом з тим до правовідносин, що виникли у даній справі, не може бути застосовано статтю 1 Першого протоколу до Конвенції ("Захист власності"), оскільки права, порушені в 1939-1940-х роках, не підлягають конвенційному захисту в Європейському суді з прав людини. Це відповідає загальному принципові, згідно з яким міжнародні договори не мають зворотної сили (стаття 28 Віденської Конвенції про право міжнародних договорів).

Зокрема, у рішення у справах « Звольськи і Звольська проти Республіки Чехія» (ZvolskyandZvolskav. theCzechRepublic), №46129/99, Вяшу проти Румунії (Viasuv. Romania), №75951/01, "Колишній король Греції та інші проти Греції" (TheformerkingofGreeceandothersv. Greece), Марія Атанасіу та інші проти Румунії ( MariaAtanasiuandOthersv . Romania), №30767/05 і 33800/06. Європейський суд із прав людини встановив порушення Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини. Але вказав, що питання справедливої сатисфакції залежать від законодавчого врегулювання на рівні окремо взятої держави.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то що кожна особа має право на відшкодування за рахунок держави чи органів душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього з боку держави.

Проте під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що державою Україна вчинено щодо позивача неправомірні дії та протиправна поведінка, якими їй завдано моральної шкоди.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, стосуються переоцінки доказів у справі, що до компетенції касаційного суду не віднесено.

Як наголошено в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року

№ 3-рп/2003, «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко