КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Соловей Г.В.
№22-ц/824/1590/2019 Доповідач - Українець Л.Д.
Справа №381/3518/15-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Федорчук Я.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позов обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій розташований даний будинок, а відповідач ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 та користувачем суміжної земельної ділянки.

У 2013 році ОСОБА_3 встановила бетонну огорожу по межі вказаних домоволодінь, змінивши фактично межу шляхом зміщення її таким чином, що її частина земельної ділянки використовується відповідачем.

На всі звернення щодо відновлення межі ОСОБА_3 не реагувала, в зв»язку з чим звернулась в суд з даним позовом, в якому просила зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_1 шляхом демонтажу бетонного паркану відповідача з її земельної ділянки.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2015 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом демонтажу бетонного паркану з земельної ділянки, яка належить ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2015 року скасовано та ухвалено по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді встановлено, що ОСОБА_3, не погоджуючись з рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2015 року подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Зазначала, що в двох різних документах зазначена різна площа порушення меж, але позивач не заявляла клопотання про проведення експертизи для встановлення чи має місце порушення та в якому розмірі.

Не погоджується з позицією суду стосовно посилання, що позивачу стало відомо про порушення її прав в 2014 році, а тому судом не вбачалось пропущеного строку позовної давності, оскільки про паркан їй стало відомо в 2011 році.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 Київської області на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 травня 2011 року, посвідченого Перепелицею Ж.П., приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу, та земельна ділянка загальною площею 0,0660 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 в межах Борівської селищної ради, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 травня 2011 року, посвідченого Перепелицею Ж.П., приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу (а.с.7-10).

Належна ОСОБА_4 земельна ділянка межує з домоволодінням відповідача ОСОБА_3

Рішенням Борівської селищної ради № 2-2 від 25 грудня 2013 року ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку та виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0879 га, яка розташована в АДРЕСА_2 (а.с.34). На даний час технічна документація не виготовлена та не затверджена.

Як убачається з технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_6, на підставі яких було виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку і в подальшому дане право перейшло до позивача ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, міститься Акт про встановлення в натурі (на місцевості) та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, та передачу на зберігання встановлених межових знаків від 10.07.2010 року, в якому зазначено, що межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) проходять з зовнішньої межі огорожі паркану тощо (а.с.55). Вищевказаний Акт про встановлення в натурі (на місцевості) та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, та передачу на зберігання встановлених межових знаків від 10.07.2010 року погоджено підписом відповідача ОСОБА_3 (а.с.55).

Відповідно ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.78 ЗК України та ст. 373 ЦК України, право власності в тому числі на землю, включає в себе право володіти, користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що відповідач порушила межу між земельними ділянками, а саме встановила бетонну огорожу зі зміщенням на земельну ділянку позивача, чим здійснила самозахоплення частини її земельної ділянки.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції підставно виходив з їх доведеності та обґрунтованості, виходячи з наступного.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_4 надала лист Державної інспекції сільського господарства України від 05 березня 2014 року № К-33-6-9/394, у якому зазначено, що частина земельної ділянки ОСОБА_8 орієнтовною площею 0,015 га огороджена та використовується ОСОБА_3 без документів, що посвідчують право користування або право власності, що є порушенням статей 125, 126 ЗК України. (а.с.14,15)

В акті комісії Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 12 жовтня 2014 року зазначено, що земельна ділянка ОСОБА_4 на підставі статей 118, 119, 121 ЗК України приватизована і відповідно до статті 198 ЗК України здійснено відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). План земельної ділянки відображає, що частина земельної ділянки ОСОБА_4 площею 0,0039 га використовується суміжним землекористувачем. (а.с.15,17)

Відповідач не заперечувала факт, що на місці старого дерев"яного паркану було побудовано новий бетонний паркан в 2011 році, але стверджує, що при приватизації земельної ділянки до земель позивача увійшла частина земельної ділянки, яка належить відповідачу, разом з тим, доказів на підтвердження зазначених обставин суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що в двох різних документах зазначена різна площа порушення меж, але позивач не заявляла клопотання про проведення експертизи для встановлення чи має місце порушення та в якому розмірі не є підставою для скасування рішення суду, не має правового значення для вирішення спору по суті, оскільки не спростовують наявності самого факту порушення прав ОСОБА_4

Зазначеними вище доказами підтверджено порушення прав ОСОБА_4 Відповідач на спростування зазначених обставин та для доведення того, що бетонний паркан не проходить через межу земельної ділянки позивача та побудований виключно на земельній ділянці, належній ОСОБА_3 згідно правовстановлюючих документів, в суді першої інстанції не заявляла клопотання про призначення земельно-технічної експертизи, жодних інших доказів не надала.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції надала схему своєї земельної ділянки в якій чітко визначено, що паркан встановлений на її земельній ділянці і частина земельної ділянки перебуває в користуванні ОСОБА_3

Даний документ виготовлений сертифікованим інженером землевпорядником ОСОБА_9 12.02.2019 року.

На підтвердження ОСОБА_9 надав лист в якому зазначив, що 2 листопада 2013 року він здійснював встановлення меж в натурі ( на місцевості) згідно коорденат зафіксованих в технічній документації, за якою оформлялося право власності на спірну земельну ділянку. При здійсненні встановлення меж було виявлено, що на вказаній земельній ділянці знаходиться капітальний фундамент (з буту), місце розташування якого вказано на схемі, що додається.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що з нею погоджувалися межі спірної земельної ділянки при її приватизації, проте при виготовлені документів межі земельної ділянки не були визначені відповідно до її згоди. Питання про визнання не дійсним правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку в суді вона не порушувала. Погоджується з тим, що ОСОБА_4 купила земельну ділянку в такому вигляді, як вона зазначена на схемі, що була предметом дослідження суду першої інстанції.

Відповідно ч.2 ст.90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно ст.91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

За таких обставин, суд дійшов вірного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про зобов'язання ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_1 шляхом демонтажу бетонного паркану з земельної ділянки, яка належить ОСОБА_4

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що строк позовної давності ОСОБА_4 не пропущено, оскільки про порушення своїх прав позивачу стало відомо в 2014 році, а саме з моменту отримання листа Державної інспекції сільського господарства України від 05 березня 2014 року № К-33-6-9/394 та акту комісії Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 12 жовтня 2014 року, якими підтверджено порушення прав позивача з боку відповідача. З даним позовом ОСОБА_4 звернулася в серпні 2015 року, тобто в межах трирічного строку звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, у відповідності до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року (справа №653/1096/16-ц) допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності. А тому негаторний позов може бути пред'явлений упродовж усього часу тривання відповідного правопорушення, тобто до негаторного позову позовна давність не застосовується.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити беззадоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2015 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 березня 2019 року.

Суддя-доповідач Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва