Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 591/3156/16-ц

провадження № 61-25448св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Виконавчий комітет Сумської міської ради,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Сумське міське бюро технічної інвентаризації», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Собини О. І., Левченко Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5, ОСОБА_6., Виконавчого комітету Сумської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Сумське міське бюро технічної інвентаризації», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання незаконними рішень, визнання нечинними свідоцтв про право власності на житло та знесення незавершеного самочинного будівництва.

Позовна заява мотивована тим, що він разом з дружиною ОСОБА_2 та дочкою ОСОБА_3 з 1988 року проживав у квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 серпня 2007 року його було визнано таким, що втратив право користування житлом квартирою АДРЕСА_1. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 08 квітня 2008 року зазначене судове рішення було скасовано.

Під час оскарження рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 серпня 2007 року в апеляційному порядку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 незаконно, без участі позивача, приватизували спірну квартиру, про що позивачу стало відомо лише у жовтні 2009 року.

13 лютого 2008 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4. укладений договір міни квартир, згідно з яким у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перейшла квартира АДРЕСА_2, а у власність ОСОБА_4. квартира АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що з 2009 року оскаржує позбавлення його права власності на житло та відчуження квартири.

Так, рішенням Апеляційного суду Сумської області від 14 грудня 2011 року визнано недійсним договір міни, укладений 13 лютого 2008 року між ОСОБА_7., ОСОБА_3. та ОСОБА_4.

На підставі договору міни від 13 лютого 2008 року, який було визнано недійсним 14 грудня 2011 року, ОСОБА_4 згідно з рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради від 02 березня 2012 року № 139, незаконно отримав свідоцтво на право власності на спірну квартиру та здійснив державну реєстрацію цього права.

Згодом ОСОБА_4 здійснив перепланування квартири АДРЕСА_1.

Виконавчий комітет Сумської міської ради 19 червня 2012 року прийняв рішення № 317 про передачу у власність ОСОБА_4. 86/100 частки, ОСОБА_5 14/200 частки та ОСОБА_6. 14/200 частки житлового будинку АДРЕСА_1, внаслідок чого ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали свідоцтва про право власності вже не на квартиру, а на житловий будинок.

З урахуванням наведеного позивач просив суд:

визнати незаконним рішення виконкому Сумської міської ради від 02 березня 2012 року про передачу у власність ОСОБА_4. житлових та нежитлових приміщень квартири АДРЕСА_1;

визнати нечинним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, видане 27 березня 2012 року Виконавчим комітетом Сумської міської ради ОСОБА_4 та зареєстроване 17 квітня 2012 року у Комунальному підприємстві «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» за № 1957;

визнати незаконним рішення виконкому Сумської міської ради від 19 червня 2012 року № 317 про оформлення права власності на житлові та нежитлові приміщення ОСОБА_4 86/100 частки, ОСОБА_5 14/200 частки, ОСОБА_6 14/200 частки;

визнати нечинним свідоцтво про право власності на житло серії НОМЕР_2, видане 25 червня 2012 року Виконавчим комітетом Сумської міської ради ОСОБА_4 та зареєстроване 04 липня 2012 року в Комунальному підприємстві «Сумське міське бюро технічної інвентаризації»;

визнати нечинним свідоцтво про право власності на житло серії НОМЕР_3 від 25 червня 2012 року, видане Виконавчим комітетом Сумської міської ради ОСОБА_5, ОСОБА_6 та зареєстроване 19 липня 2012 року в Комунальному підприємстві «Сумське міське бюро технічної інвентаризації»;

зобовязати ОСОБА_4., ОСОБА_8., ОСОБА_3 за свій рахунок знести перебудови та добудови, повернути квартиру в первісний стан згідно з технічним паспортом на момент приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 31 травня 2017 року у складі судді Кривцової Г. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 20 березня 2012 року № 139 в частині пункту 2.25 про оформлення права власності ОСОБА_4. на АДРЕСА_1 загальною площею 163,60 кв. м., житловою площею 78,10 кв. м., у будинку АДРЕСА_1.

Визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 19 червня 2012 року № 317 у частині пункту 13 про оформлення права власності на житловий будинок, загальною площею 225,00 кв. м. житловою площею 111,30 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1, з видачею свідоцтва про право власності ОСОБА_4 на 86/100 частки, ОСОБА_5 на 14/200 частки та ОСОБА_6 на 14/200 частки.

Визнано нечинним свідоцтво про право власності на житло від 25 червня 2012 року серії НОМЕР_2, видане Виконавчим комітетом Сумської міської ради ОСОБА_4, зареєстроване 04 липня 2012 року в Комунальному підприємстві «Сумське міське бюро технічної інвентаризації».

Визнано нечинним свідоцтво про право власності на житло від 25 червня 2012 року серії НОМЕР_3, видане Виконавчим комітетом Сумської міської ради ОСОБА_5, ОСОБА_6, зареєстроване 19 липня 2012 року в Комунальному підприємстві «Сумське міське бюро технічної інвентаризації».

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5, ОСОБА_6. на користь ОСОБА_1 частину сплаченого ним судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 2204,80 грн, у рівних частках з кожного відповідача, тобто по 440,96 грн з кожного відповідача.

У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 червня 2017 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Визнано нечинним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 27 березня 2012 року, видане Виконавчим комітетом Сумської міської ради ОСОБА_4, зареєстроване у Комунальному підприємстві «Сумське міське бюро технічної інвентаризації».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно з частиною першою статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення в силу закону, а рішення суду про визнання оспорюваного правочину недійсним має зворотну дію в часі. На дату винесення Виконавчим комітетом Сумської міської ради оскаржуваних рішень у ОСОБА_9 не було достатнього обсягу повноважень на вирішення питання щодо оформлення права власності на квартиру та переобладнаний з цієї квартири будинок в цілому з визначенням часток. Тому рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 20 березня 2012 року № 139 у частині пункту 2.25 та рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 19 червня 2012 року № 317 у частині пункту 13 винесені з порушенням вимог закону. Обраний позивачем спосіб захисту щодо визнання незаконними рішень виконкому Сумської міської ради узгоджується з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України. З урахуванням зазначеного суд також дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання нечинними свідоцтв про право власності, виданих на підставі зазначених рішень Виконавчого комітету Сумської міської ради. Разом із цим, позивачем ОСОБА_1. неправильно обраний спосіб захисту свого порушеного права у розумінні статті 16 ЦПК України, тому суд дійшов висновку, що вимоги про зобовязання відповідачів за свій рахунок знести перебудови та добудови, відновити трикімнатну квартиру в первісний стан згідно з технічним паспортом на момент приватизації квартири задоволенню не підлягають.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4. задоволено частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 травня 2017 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_4. та додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 червня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4. про визнання незаконним рішення про оформлення права власності та визнання нечинним свідоцтва про право власності на житло відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що після визнання незаконною приватизації квартири АДРЕСА_1 ця квартира повернулась у комунальну власність територіальної громади в особі Сумської міської ради. Суд першої інстанції не звернув на це уваги і розглядаючи спір, не вирішив питання, щодо залучення до участі у справі Сумську міську раду. Як визначено частиною першою статті 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Дія договору найму квартири втрачає свою дію у разі знищення індивідуальних ознак речі, які використовувалися за призначенням по договору найму, а саме, для постійного проживання. Обраний позивачем спосіб захисту визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування щодо оформлення права власності за ОСОБА_4. та визнання нечинними свідоцтв, виданих на підставі зазначеного рішення, не є належним та таким, що фактично відновить право користування жилим приміщенням квартири, що фактично знищена, оскільки питання відновлення житлового права позивача лежить у площині правовідносин з Сумською міською радою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що розпочинаючи судовий процес, суд апеляційної інстанції встановив особу позивача за відсутності у нього паспорта та будь-якого іншого документа, який посвідчує його особу. Крім цього, рішення апеляційного суду є несправедливим, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм процесуального права.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У січні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив, у якому просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін. Позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав та законних інтересів, і своїми позовами до ОСОБА_4. намагається зобовязати останнього сплатити йому кошти за квартиру, якої вже не існує. ОСОБА_4 сам став заручником неприязних стосунків ОСОБА_1 зі своєю колишньою дружиною і дочкою, які формально своїми діями порушили його право на житло, неправомірно визнали його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та здійснили приватизацію квартири, яку у подальшому обміняли на квартиру ОСОБА_4. без участі позивача.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано її матеріали із Зарічного районного суду м. Суми.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційне провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_2 та дочкою ОСОБА_3 з 1988 року проживав у квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28 серпня 2007 року шлюб між ОСОБА_1. та ОСОБА_2 розірвано.

03 жовтня 2007 року на підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 серпня 2007 року ОСОБА_1 знято з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_1.

28 листопада 2007 року Виконавчим комітетом Сумської міської ради видано свідоцтво про право власності на квартиру внаслідок її приватизації, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3

13 лютого 2008 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4. укладений договір міни квартир, згідно з яким у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перейшла квартира АДРЕСА_2, а у власність ОСОБА_4. квартира АДРЕСА_1. Міна проводилась без доплати.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 08 квітня 2008 року скасовано рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 серпня 2007 року та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Апеляційним судом Сумської області при розгляді справи № 2-1451/10 встановлено, що при укладенні 13 лютого 2008 року відповідачами договору міни ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були власниками квартири АДРЕСА_1, оскільки свідоцтво про право власності на спірну квартиру визнане нечинним, так як видане внаслідок незаконної приватизації квартири. Також судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_9 не може вважатись добросовісним набувачем, оскільки на момент набуття ним права власності ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 не були власниками спірного нерухомого майна.

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради від 07 квітня 2009 року № 166 ОСОБА_9., ОСОБА_5, ОСОБА_6 надано дозвіл на переведення житлового будинку на АДРЕСА_1 у будинок садибного типу. У подальшому ОСОБА_9 здійснено перебудову квартири АДРЕСА_1, внаслідок чого площа квартири значно збільшилася.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2013 року визнано незаконним та скасоване рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 07 квітня 2009 року № 166, яким надано дозвіл на переведення житлового будинку на АДРЕСА_1 у будинок садибного типу.

На підставі рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 20 березня 2012 року № 139 (пункт 2.25 рішення) за ОСОБА_4. оформлено право власності на АДРЕСА_1, чотирикімнатну, загальною площею 163,60 кв. м, житловою площею 78,10 кв. м, у будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради від 19 червня 2012 року № 317 (пункт 13) оформлено право власності на житловий будинок загальною площею 225,00 кв. м, житловою площею 11,30 кв. м, з господарським будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 з видачею свідоцтва про право власності ОСОБА_4 на 86/100 частки, ОСОБА_5 14/200 частки, ОСОБА_6 14/200 частки.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, на яку накладено арешт на підставі ухвали Господарського суду Сумської області від 21 квітня 2008 року.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 належить квартира АДРЕСА_1, яка перебуває в іпотеці Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на підставі іпотечного договору від 21 липня 2008 року № 90449, укладеного між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_6

Відповідно до інвентаризаційної справи № 12605 на будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_4 25 червня 2012 року видано свідоцтво про право спільної часткової власності на 86/100 частини цього житлового будинку, зареєстроване у державному реєстрі 04 липня 2012 року.

25 червня 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 також було видано свідоцтво про право спільної часткової власності по 14/200 частини житлового будинку АДРЕСА_1, зареєстроване у державному реєстрі 19 липня 2012 року.

Отже, речове право спільної часткової власності ОСОБА_4. та родини Бондарєвих зареєстроване в установленому законом порядку.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2013 року, яке набрало законної сили, частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5, ОСОБА_6., Виконавчого комітету Сумської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Сумське міське бюро технічної інвентаризації», управління архітектури та містобудування Сумської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, зобовязання вчинити певні дії та визнання нечинним рішення, і визнано незаконним рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 07 квітня 2012 року № 166 про надання дозволу на переведення будинку АДРЕСА_1 у будинок садибного типу. В іншій частині позову відмовлено з підстав неможливості вселення ОСОБА_1 у АДРЕСА_1.

Цим судовим рішення встановлено, що приміщення трикімнатної квартири АДРЕСА_1 знесені внаслідок проведення реконструкції, та зведено іншу двоповерхову житлову прибудову, у якій проживає відповідач ОСОБА_4

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, у якій зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією.

ЦК України не пов'язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов'язані повернути усе, отримане за недійсним правочином, лише тому, що правочин визнано недійсним.

Поняття добросовісного набувача повязується у ЦК України (статті 330, 388) з можливістю захисту від власника у разі набуття (придбання) майна. Добросовісним вважається той набувач, який не знав і не мав знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 644/7422/16-ц (провадження № 14‑363цс18).

Статтею 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Позивач ОСОБА_1 статусу власника квартири АДРЕСА_1 не набув, а його вимоги спрямовані на відновлення права користування спірним житловим приміщенням.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив, що ОСОБА_4 не є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1, оскільки на момент набуття ним права власності 13 лютого 2008 року (укладення договору найму) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були власниками спірного нерухомого майна. Однак суд дійшов неправильного висновку про те, що дія договору найму квартири АДРЕСА_1 припинилася у звязку із знищенням родових ознак цієї квартири після її перебудови, а тому позивач обрав неправильний спосіб захист прав та законних інтересів. Ці обставини вказують на ухвалення апеляційним судом незаконного судового рішення.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, а тому обґрунтовано виходив із того, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На дату винесення Виконавчим комітетом Сумської міської ради оскаржуваних рішень підстава набуття права власності ОСОБА_9 була недійсною, а тому він не мав повноважень на вирішення питання оформлення права власності на квартиру та перебудований з цієї квартири житловий будинок в цілому з визначенням часток. А тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про незаконність рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 20 березня 2012 року № 139 у частині пункту 2.25 та рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 19 червня 2012 року № 317 у частині пункту 13. Оскільки судом визнані недійсними та скасовані в частині зазначені рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради, а свідоцтва про право власності видані на підставі скасованих рішень органу місцевого самоврядування, то суд правильно визнав нечинним свідоцтво про право власності на житло від 25 червня 2012 року серії НОМЕР_3 та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 березня 2012 року серії НОМЕР_1. Відмовляючи у позові ОСОБА_1 у частині знесення добудови та приведення квартири АДРЕСА_1 у попередній стан, суд виходив із того, що позивач не довів, що задоволення цих позовних вимог відновить порушене право позивача.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив належним чином правильність висновків суду першої інстанції, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у позові у звязку із обранням позивачем неправильного способу захисту.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, то відповідно до положень статті 413 ЦПК України є підстави для його скасування із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ВСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 14 вересня 2017 року скасувати, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 травня 2017 року та додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк