КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________
Справа №359/6299/19
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Твердого Миколи Кузьмовича на ухвалу судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2019 року (суддя Журавський В.В.) про відмову у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 ,

встановила:

у липні 2019р. заявник звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 50% прожиткового мінімуму, визначеного законом для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Мотивуючи вимоги заяви, заявник посилалася на те, що з 3 грудня 2003 року по 10 травня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак з 1 січня 2013 року колишній чоловік від утримання дитини ухиляється, що є підставою для стягнення з нього аліментів.

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2019 року у видачі судового наказу відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Твердий М.К. просить скасувати ухвалу судді та задовольнити заяву.

Представник заявника посилається на порушення судом норм процесуального права та неповне дослідження обставин справи, оскільки судом не враховано, що предметом позову ОСОБА_1 , який розглядається в Бориспільському міськрайонному суді Київської області, є стягнення заборгованості по аліментам, а предметом даної заяви є вимога про стягнення аліментів у зміненому Законом з липня 2018 року розмірі - 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, тобто, предмети позову і заяви є різними.

Також представник заявника зазначає, що виконавчий документ на примусове виконання рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 травня 2011 року про стягнення з боржника аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 600грн заявник не подавала, і предметом її позовної заяви є вимога про стягнення боргу по сплаті аліментів, визначених цим рішенням.

Крім того, представник заявника вважає, що на підставі ст. 192 СК України заявник має право звернутися до суду із заявою про стягнення аліментів у збільшеному розмірі та із заявою про видачу судового наказу, якщо аліменти не сплачуються ні в добровільному, ні в примусовому порядку.

Відзив на апеляційну скаргу боржником не подано.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суддя виходив з того, що наявне рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає встановленим обставинам справи та ґрунтується на нормах процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно ч. 3 ст. 184 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб (пункт 5).

Статтею 165 ЦПК України визначені підстави для відмови у видачі судового наказу.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу.

Пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Аналіз вказаних норм процесуального права свідчить, що у видачі судового наказу суддя відмовляє, якщо у справах одночасно збігаються сторони, підстави та предмети позову та заяви, тобто коли заява та позов повністю співпадають за складом учасників справи, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 травня 2011 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 600грн щомісячно, починаючи з 5 квітня 2011 року і до повноліття дитини.

Підставою звернення з вказаним позовом позивач зазначала не надання матеріальної допомоги відповідачем на утримання їх спільної дитини.

Заява про видачу судового наказу також обґрунтована тим, що ОСОБА_2 з 1 січня 2013 року ухиляється від утримання дитини.

Отже, підстави вимог про стягнення аліментів, які були предметом позову, поданого до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, та заяви, поданої до Бориспільського міськрайонного суду Київської області, є тотожними.

Таким чином, суддя першої інстанції правомірно відмовив у видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Твердження у апеляційній скарзі, що предмети позову про стягнення аліментів та заяви про видачу судового наказу є різними, так як рішенням стягнені аліменти у розмірі 600грн, а предметом заяви є стягнення аліментів у розмірі 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, колегія суддів вважає безпідставними, так як предметом, як позову, так і заяви про видачу судового наказу є стягнення аліментів, а різняться вони тільки розміром аліментів, так як фактично ОСОБА_1 заявляє вимоги про збільшення розміру аліментів, які відповідно до ст. 192 СК України підлягають розгляду у позовному порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 травня 2011 року не звернуто до примусового виконання, не може бути підставою для видачі судового наказу з аналогічних вимог, які вже були предметом судового розгляду, так як це не свідчить про нечинність рішення суду, а ОСОБА_1 не позбавлена можливості у будь-який час пред`явити виконавчий документ до виконання.

Посилання в апеляційній скарзі, що статтею 192 СК України передбачено право заявниці звернутися до суду із заявою про стягнення аліментів у збільшеному розмірі та право звернутися із заявою про видачу судового наказу, якщо аліменти не сплачуються ні в добровільному, ні у примусовому порядку, суперечать нормі, яка викладена у зазначеній статті Сімейного Кодексу України і є вільним трактуванням представника заявника.

Твердження у апеляційній скарзі, що обов`язок боржника сплачувати аліменти на підставі рішення Коростенського міськрайонного суду у розмірі 600грн існував до вступу в дію Закону від 3 липня 2018 року, яким змінена ч. 2 ст. 182 СК України в частині зміни мінімального розміру аліментів, не є підставою для задоволення заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законом № 2475-VIII від 03.07.2018 внесені зміни і до статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», частина 1 якої містить положення, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Отже, у разі пред`явлення стягувачем до примусового виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дочку у розмірі 600грн щомісячно, державний виконавець зобов`язаний стягувати з боржника аліменти у розмірі не менше мінімально гарантованого розміру, встановленого Законом, і прийняття для цього окремого судового рішення Закон не вимагає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не допущено порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Твердого Миколи Кузьмовича залишити без задоволення, ухвалу судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк