Провадження № 2/201/111/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

27 лютого 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді Федоріщева С.С,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відсотків від суми позики та судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та процентів від суми позики.

Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року у справі № 201/12993/16-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 24 січня 2013 року у розмірі 5000 грн., та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики від 24 січня 2013 рок у розмірі 938916 грн. 17 копійок, з яких 785500 грн. сума основного боргу, 24145 грн. сума 3% річних, 129271 грн. 17 коп. проценти від суми позики. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2017 року у справі № 201/12993/16-ц набрало законної сили. На дату подання позовної заяви жоден з відповідачів не здійснив погашення боргу. З урахуванням викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 інфляційні втрати у розмірі 126 876 грн. 02 коп., три проценти річних у розмірі 25 695 грн. 53 коп. та проценти від суми позики в розмірі 116178 грн. 68 коп., а всього 268750 грн. 23 коп., а з відповідача ОСОБА_3 інфляційні втрати у розмірі 5807 грн. 61 коп., три проценти річних у розмірі 163 грн. 56 коп. та проценти від суми позики у розмірі 739 грн. 65 коп., а всього 6710 грн. 82 коп.

Представник позивача надав до суду заяву, у якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 були надані пояснення, у яких він заперечує проти задоволення позовних вимог. Так, представник відповідача посилається на те, що в Амур-Нижньодніпровському відділі державної виконавчої служби міст Дніпра перебуває виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості за виконавчим написом № 780 від 02 квітня 2014 року, вчиненим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_1М (ВП 50443919), згідно з яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики від 24 січня 2013 року у розмірі 356 827,74 грн., з яких: сума позики 348 000 грн., індекс інфляції 2690,97 грн., 3% річних від простроченої суми 6136,77 грн.

З приводу стягнення з відповідача ОСОБА_3 інфляційних втрат в розмірі 126 876 грн. 02 коп., трьох процентів річних у розмірі 25 695 грн. 53 коп. та процентів від суми позики в розмірі 116178 грн. 68 коп., представник відповідача зазначив, що згідно із ч. 1, 3 ст. 549, ст. 625 ЦК України та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики від 24 січня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, індексації не підлягає.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 24 січня 2013 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 654.

Згідно з вищезазначеним договором позики позивач передав у власність відповідачу ОСОБА_2 строком до 01 червня 2013 року, а відповідач прийняв у власність грошові кошти у розмірі 244 800 гривень, виходячи з встановленого сторонами курсу НБУ = 8,16 грн., що еквівалентно 30 000 доларів СІІІА (а.с.13-14).

Відповідно до п. 1 договору позики відповідач зобов'язався повернути суму грошей у гривні еквівалентну 30000 доларам СІІІА, виходячи з встановленого курсу продажу долара США комерційними банками міста Дніпропетровська на день платежу до 01 червня 2013 року.

Однак відповідач ОСОБА_2 не повернув позику відповідно до укладеного з позивачем договору позики.

11 березня 2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір поруки, згідно з яким поручитель поручився перед кредитором за виконання обовязків ОСОБА_2 за договором позики від 24 січня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за № 654, щодо повернення боржником кредитору суми грошей (а.с.12).

Відповідно до пункту 1.2. договору поручитель відповідає перед кредитором в обсязі не більше 5000,00 грн.

Відповідно до пункту 7 договору позики у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

14 вересня 2016 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позивачем було подано позовну заяву про стягнення боргу, інфляційних втрат, трьох процентів річних та процентів від суми позики з відповідачів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року у справі № 201/12993/16-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача суму боргу за договором позики від 24 січня 2013 року у розмірі 5 000 грн., та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики від 24 січня 2013 року у розмірі 938 916 грн. 17 копійок, з яких 785 500 грн. 00 коп. сума основного боргу, 24 145 грн. сума 3% річних, 129 271 грн. 17 коп. проценти від суми позики. 05 травня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/12993/16-ц набрало законної сили.

За проміжок часу з дати подачі позовної заяви про стягнення боргу, інфляційних, трьох процентів річних та процентів від суми позики (14 вересня 2016 року) до дати подання даної позовної заяви (17 жовтня 2017 року), жоден із відповідачів не здійснив погашення боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України сума солідарного боргу у розмірі 5000 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_3, таким чином і штрафні санкції за невиконання грошового зобов'язання у розміру цієї суми покладаються на відповідача ОСОБА_3

Згідно із ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 ЦК України). Позичальник зобов'язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому Позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин 1,2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Частиною 1 статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно ч. 1, 3 ст. 549, ст. 625 ЦК України та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає.

Судом встановлено, що 24 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, предметом якого є грошові кошти у розмірі 244 800 грн., також у зазначено еквівалент зазначеної суми у доларах США, який складає 30000 доларів США.

Отже, грошові кошти надавалися ОСОБА_2 у борг саме у гривнях грошовій одиниці України, відповідно до чого й підлягають індексації внаслідок знецінення.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності.

Крім того, правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Зазначене узгоджується постановою Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-157цс16 від 25 травня 2016 року, проценти та штрафні санкції на заборгованість нараховуються боржнику або поручителю і після ухвалення рішення про задоволення вимог кредитора до його фактичного виконання. Таким чином, борг продовжує зростати і після ухвалення рішення суду до моменту його фактичного виконання. Тобто кредитор мас право стягнути з боржника або поручителя проценти та штрафні санкції у сумах та за ставками передбаченими договором за час прострочення вже виконання судового рішення. Для цього кредитору треба ще раз подати на боржника до суду.

Ураховуючи викладене, керуючись ст. 543, 625 ЦК України, суд вважає за необхідне у звязку із простроченням відповідачем ОСОБА_2 виконання грошового зобов'язання з повернення позики у розмірі 785 500 гри., стягнути інфляційні втрати у розмірі 126 876,02 гри. та 3% річних від простроченої суми 25 695,53 грн.

Розмір інфляційних втрат, що підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 за невиконання грошового зобовязання у розмірі 5 000,00 грн., складає 5 807,61 грн. та 3% річних від простроченої суми - 163,56 грн.

Щодо посилань представника відповідача на постанову Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 199/3452/16-ц, суд зазначає, що вказані правові висновки Верховного суду не протирічать стягненню штрафних санкцій з боржників внаслідок прострочення повернення наданих у позику грошових коштів.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У звязку з викладеним з відповідачів підлягають стягненню проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 15 вересня 2016 року по 17 жовтня 2017 року, а саме з відповідача ОСОБА_2 стягненню підлягає 116178,68 грн., а з відповідача ОСОБА_3 739,65 грн. (а.с.6-7).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-157цс16 від 25 травня 2016 року, проценти та штрафні санкції на заборгованість нараховуються боржнику або поручителю і після ухвалення рішення про задоволення вимог кредитора до його фактичного виконання.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, які знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає необхідним стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2687,50 грн., а з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача суму судового збору у розмірі 67,10 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відсотків від суми позики та судових витрат задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) інфляційні втрати у розмірі 126876,02 (сто двадцять шість тисяч вісімсот сімдесят шість) гривень 02 копійки, три проценти річних у розмірі 25695 (двадцять пять тисяч шістсот девяносто пять) гривень 53 копійки та проценти від суми позики в розмірі 116178 (сто шістдесят тисяч сто сімдесят вісім) гривень 68 копійок, а всього 268750 (двісті шістдесят вісім тисяч сімсот пятдесят) гривень 23 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) інфляційні втрати у розмірі 5807 (пять тисяч вісімсот сім) гривень 61 копійку, три проценти річних у розмірі 163 (сто шістдесят три) гривні 56 копійок та проценти від суми позики в розмірі 739 (сімсот тридцять девять) гривень 65 копійки, а всього 6710 (шість тисяч сімсот десять) гривень 82 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2687,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 67,10 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. ст. 223, 232 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя С.С. Федоріщев