ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6100/19 Справа № 202/2080/18 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

25 квітня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Просила суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с.2-4).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2019 року замінено позивача його правонаступником ОСОБА_2 (а.с.169а).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 . Вирішено питання судових витрат (а.с.206-207).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог (а.с.211-212).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 лютого 2008 року ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованому в реєстрі № 1662, придбано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.26-27).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2010 року право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 колишня назва АДРЕСА_1 ) визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.21-22).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 141338489 від 16.10.2018 року власником квартири АДРЕСА_1 являється ОСОБА_2 (а.с.159).

Також, встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою № 5322 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 17 квітня 2018 року. Зазначене також підтверджується довідкою з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 04 травня 2018 року (а.с.7,14).

Відповідачка у вказаній квартирі не проживає з березня 2017 року, що підтверджується актом від 29 березня 2018 року, посвідченого головою КПЖЕП Індустріального району Почтовим А.В. (а.с.5-6), а також показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх законності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік за попереднім місцем проживання, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке, за своєю правовою природою, є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (ст. 405 ЦК України). Проте, таке право зберігається виключно у разі його реалізації, тому що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року (справа 337/5264/17-ц), від 20 березня 2019 року (справа №161/2498/18).

Слід звернути увагу, що питання участі члена сім`ї власника житла не є істотною обставиною у вирішенні спорів цієї категорії.

Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.263, ст.265 ЦПК України та зробив по суті правильний висновок про недоведеність існування поважних причин для не проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі.

Апелянт зазначає, що позивач змінила замки у спірну квартиру, що стало підставою її не проживання, однак жодних доказів на підтвердження зазначених доводів не надала.

Посилання в апеляційній скарзі, що даний факт зареєстрований за допомогою засобів аудіо фіксації прибувшими за викликом представниками Національної поліції, не підтверджено належним доказом.

ОСОБА_1 протягом року не вчиняла жодних дій для відновлення свого порушеного, права на житло.

Таким чином, апелянт протягом тривалого часу не реалізовувала своє право на житло та не довела належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами (ст.77-80 ЦПК України) існування у неї перешкод протягом цього періоду для вселення у спірну квартиру.

Доводи апеляційної скарги, щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема заміна позивача, а також те, що ОСОБА_3 продовжувала брати участь у справі як позивач по справі, а ОСОБА_2 зазначена як третьою особою так і позивачем є безпідставним та спростовується рішенням суду.

Всі інші доводи зводяться до незаконності набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , які не мають відношення до розгляду даної справи. На час розгляду справи власником квартири є ОСОБА_2 , яка є позивачем у справі.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: