Справа № 136/277/18
Провадження № 22-ц/801/544/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 рокуСправа № 136/277/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Міхасішина І.В., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Пантелеймонової А.І.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника ТОВ «Прилуцьке» - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №136/277/18 за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 січня 2019 року, яке ухвалене суддею Стадником С.І. в приміщенні Липовецького районного суду Вінницької області о 10 год. 54 хв.,

в с т а н о в и в :

В лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до ТОВ «Прилуцьке» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником земельної ділянки, площею 3,0491 га (кадастровий номер :04:000:0224), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області. На підставі договору оренди землі від 07 серпня 2014 року, який укладено між ОСОБА_3 та ТОВ «Прилуцьке», в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем було зареєстровано право оренди зазначеної земельної ділянки.

Позивач зазначає, що вказаний договір не підписував, просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 07 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Прилуцьке», вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 04 січня 2019 року позов задоволено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Прилуцьке» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 січня 2019 року не відповідає дійсним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у звязку з пропуском строків позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір укладений від імені орендодавця, підписаний не ним, а іншою особою, тобто спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, а тому наявні підстави для визнання договору оренди землі недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0491 га (кадастровий номер :04:000:0224), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області, що підтверджується державним актом серії ВН №202621 про право власності на земельну ділянку від 09 лютого 2006 року.

07 серпня 2014 року ОСОБА_3 уклав з ТОВ «Прилуцьке» договір оренди землі, предметом якого є вищевказана земельна ділянка, яка в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ «Прилуцьке» було зареєстровано право оренди земельної ділянки строком на 5 років, кадастровий номер :04:000:0224.

Право оренди земельної ділянки було зареєстроване 15 січня 2015 року реєстраційною службою Липовецького районного управління юстиції Вінницької області, номер запису №8388606.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про оренду землі» об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до висновку судових експертів за результатами проведення технічної та почеркознавчої експертизи від 12 жовтня 2018 року №3627/3628/18-21, підпис в графі «Орендодавець» договору оренди земелі від 07 серпня 2014 року, щодо оренди земельної ділянки, площею 3,0491 га (кадастровий номер :04:000:0224) виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів; підпис в графі «Орендодавець» договору оренди земелі від 07 серпня 2014 року, щодо оренди земельної ділянки, площею 3,0491 га (кадастровий номер :04:000:0224) виконаний не самим ОСОБА_3, а іншою особою. Підпис в графі «Орендодавець» договору оренди земелі від 07 серпня 2014 року, щодо оренди земельної ділянки, площею 3,0491 га (кадастровий номер :04:000:0224) виконаний без наслідування почерку ОСОБА_3 (а.с.105-108).

За таких обставин, колегія суддів, приходить до висновку, що задовольняючи позов суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, правильно виходив із того, що при укладенні договору оренди земельної ділянки від 07 серпня 2014 року між ТОВ «Прилуцьке» та ОСОБА_3 було відсутнє волевиявлення останнього, що відповідно до ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним, оскільки від імені ОСОБА_3 оспорюваний договір підписано іншою особою, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи.

Відповідачем до суду першої інстанції подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (а.с.88). В апеляційній скарзі також просить застосувати строк позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статті 255 ЦК України.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням наведеного та на підставі статті 261 ЦК України початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та оцінивши подані сторонами докази, врахувавши наведені вище норми права, встановивши, що оспорюваний правочин, укладеній від імені ОСОБА_3 підписано не ним, а іншою особою, що підтверджено висновком судових експертів, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував, що про укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 дізнався лише у травні 2017 році, а з позовом до суду звернувся в лютому 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги безпідставні, оскільки висновком експерта від 12 жовтня 2018 року №3627/3628/18-21 встановлено, що договір оренди землі від 07 серпня 2014 року, підписаний не ОСОБА_3, а іншою особою, отже позивач не знав і не міг знати про укладення оспорюваного ним правочину.

Крім того, такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки позовна давність не обчислюється з моменту підписання договору оренди землі, укладеного без волевиявлення орендодавця.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності та правильно виходив з того, що перебіг позовної давності починається не з моменту отримання позивачем плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки встановлено, що оспорюваний договір позивач не підписував, а відтак про його існування з 07 серпня 2014 року він знати не міг.

Такий висновок узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі №6-48цс15 та в постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року №61-4845св18, від 11 квітня 2018 року №61-1196св18, від 12 квітня 2018 року № 61-48св18.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який повно і всебічно з'ясував всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам наявних в матеріалах справи, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, інші доводи апеляційної скарги необґрунтовані, а тому відсутні підстави для його скасування.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2019 року.

Головуючий: підпис ОСОБА_2

Судді: підписи ОСОБА_6

ОСОБА_7

Згідно з оригіналом: ОСОБА_2