Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

Номер провадження 2/229/220/2019

Справа № 229/6214/18

01 березня 2019 року Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Лебеженка В.О.,

за участю секретаря судового засідання Слободкіної Т.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дружківської міської ради про визнання недійсним договору по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням.

В С Т А Н О В И В:

до Дружківського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дружківської міської ради про визнання недійсним договору по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням.

В обгрунтування позовної заяви позивач зазначила, що в її власності перебуває ? частина нежитлового приміщення розташованого в м.Дружківка, Донецької області по вул.О.Кошового, буд.13. На іншу ? частину вказаного приміщення право власності набув ОСОБА_2 Це приміщення використовувалось ними як магазин продуктів харчування.

26 серпня 2011 року між землевласником Дружківською міською радою, позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір №59 по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням, відповідно до якого землевласник на підставі рішення Дружківської міської ради від 08.06.2011 №6/8-36 надає їм частку земельної ділянки під вбудованим нежитловим приміщенням для обслуговування та експлуатації вбудованого приміщення магазину за адресою: Донецька область, м.Дружківка, вул.О.Кошового, буд.13, а вони зобовязуються вносити плату за надану у користування частку площею 0,0014 га. у вигляді орендної плати.

Тобто, за своєю правовою природою укладений між сторонами договір по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням є договором оренди земельної ділянки. При цьому, на переданій йому в оренду земельної ділянки розташований багатоповерховий житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями.

Зі змісту договору №59 від 26.08.2011 року по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням вбачається, що в оренду надана умовна доля земельної ділянки прибудинкової території багатоповерхового будинку, у складі якого в тому числі є нежитлове приміщення, яке знаходиться у власності позивача, Межі земельної ділянки в натурі не винесені.

Виходячи з викладеного даний договір вважаю таким, що укладений з порушенням діючого законодавства та підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі і визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а також залучено в якості третьої особи ОСОБА_3

В супереч вимогам ст. 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк.

В судове засідання позивач не з'явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують, на позові наполягають.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що в справі містяться розписки про отримання повістки суду.

Третя особа в судове засідання не зявилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Не заперечує проти задоволення позову.

Враховуючи, що причина неявки відповідача є неповажною, відзив не надано, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України.

Судом встановлено, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є власниками вбудованого приміщення магазину продуктів харчування розташованого в м.Дружківка, Донецької області по вул.О.Кошового, буд.13., на праві спільної часткової власності, а саме по ? частині вбудованого приміщення.

26 серпня 2011 року між землевласником Дружківською міською радою та користувачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір №59 по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням, відповідно до якого землевласник на підставі рішення Дружківської міської ради від 08.06.2011 № 6/8-36 надає користувачу частку земельної ділянки під вбудованим нежитловим приміщенням для обслуговування та експлуатації вбудованого приміщення магазину продуктів харчування за адресою: Донецька область, м. Дружківка, вул. О.Кошового, буд.13, а користувачі зобовязується вносити плату за надану у користування частку площею 0,0014 га у вигляді орендної плати.

Згідно свідоцтва про смерть, встановлено, що ОСОБА_4, 27 червня 2016 року помер.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серія НВО №617035, спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_3. Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з ? частки вбудованого приміщення магазину продуктів харчування загальною площею 39,7 кв.м., яке розташоване за адресою: м.Дружківка, вул.О.Кошового, буд.13.

Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 9.1.10. статті 9 Податкового кодексу України (в редакції на час укладення договору) плата за землю відносилася до загальнодержавних податків та зборів.

Відповідно до п. 14.1.147 статті 14 цього Кодексу плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Оскільки законодавство, чинне на момент укладання договору між сторонами, передбачало тільки два види плати за землю земельний податок та орендна плата, то суд дійшов до висновку. що укладений між сторонами цивільно-правовий договір був направлений на отримання від користувача орендної плати за земельну ділянку.

Відповідно до ч.2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент укладання договору) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент укладання договору) істотними умовами договору оренди земельної ділянки є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є:

план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду;

кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів;

акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

акт приймання-передачі об'єкта оренди;

проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Відповідно до п. 4.4 Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, затвердженого спільним наказом Держкомзему, Держжитлокомунгоспу, Держкоммістобудування та Фонду держмайна України від 05.04.1996 р. № 31/30/53/396, частка власності (користування) земельної ділянки кожного власника квартири (квартир) чи нежитлового приміщення у спільній частковій власності визначається відношенням загальної площі квартири (квартир) чи нежитлових приміщень, що перебувають у його власності, до спільної площі всіх квартир і нежитлових приміщень будинку. Виділення частки земельної ділянки власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та їх окреме відчуження не допускається. Право власності (користування) на прибудинкову територію (земельну ділянку) кожного співвласника будинку визначається у свідоцтві про право власності на частину будинку у вигляді відповідної частки.

Відповідно до ст. 42 Земельного Кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент укладання договору) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників.

Порядок використання земельних ділянок на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що надати в оренду або у власність земельну ділянку для обслуговування вбудованого чи прибудованого приміщення в багатоквартирному будинку неможливо, оскільки неможливо створити об'єкт земельних відносин - земельну ділянку, не порушуючи єдиний комплекс нерухомого майна, - виділити приміщення будинку як окрему будівлю та надати йому окрему адресу, яка необхідна для визначення місця розташування земельної ділянки як складова поняття «земельна ділянка». Частина (частка) земельної ділянки не може бути об'єктом оренди землі, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про оренду землі» об'єктом оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній та державній власності, а отже, укладання договору оренди землі можливе лише на земельну ділянку із зазначенням у ньому всіх часток, що належать до неї, та відповідно всіх орендарів.

Крім цього, у порушення ст. 15 Закону України «Про оренду землі», у спірному договорі оренди земельної ділянки від 12 квітня 2012 року відсутні невід'ємні його частини - план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом, що є безумовною підставою для визнання договору недійсним.

З огляду на вищезазначене суд дійшов висновку, що є всі законні підстави для визнання договору по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням від 26 серпня 2011 року, укладеного між Дружківською міською радою та ОСОБА_4 та ОСОБА_1, недійсним.

Керуючись ст..ст. 2, 10-12, 80, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дружківської міської ради про визнання недійсним договору по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням.

Визнати недійсним договір №59 від 26 серпня 2011 року по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням за адресою: Донецька обл., м.Дружківка, вул. О.Кошового, буд.13 площею 0,0014 га., укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Дружківською міською Радою, який зареєстрований в управлінні житлового та комунального господарства Дружківської міської ради 26 серпня 2011 року за №59.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд шляхом подання в 30 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цивільним процесуальним кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Дружківським міським судом Донецької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя: В.О.Лебеженко