Справа № 305/1030/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Микуляк Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Колотухи Івана Олексійовича як представника ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі в справі) на рішення Рахівського районного суду від 25 жовтня 2018 року (у складі судді Марусяк М.О.) за позовом ОСОБА_1 до Рахівської міської ради Рахівського району Закарпатської області та ОСОБА_3 про часткове визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним свідоцтва про право власності, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

-Визнати незаконним і скасувати рішення Рахівської міської ради № 878 від 24.09.2015 р. в частині затвердження ОСОБА_3 проекту із землеустрою та передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , площею 0.10 га, кадастровий номер :28:002:0020;

-Визнати недійсним свідоцтво про право власності за номером 45746312, видане 16.10.2015 р. державним реєстратором Федірцан Н.Ю., яке посвідчує право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , площею 0.10 га, кадастровий номер :28:002:0020;

Обґрунтував тим, що сторони проживають у двоквартирному будинку, який розташований на спільній земельній ділянці у АДРЕСА_1 .

Через щільну забудову та гористу місцевість у двох сімей наявний єдиний прохід до своїх помешкань.

Однак, відповідачка приватизувала земельну ділянку таким чином, що позивач залишився без доступу до центральної вулиці та втратив прохід до житла по ділянці.

При цьому, рішенням № 791 від 29.01.2015 р. Рахівська міська рада надала ОСОБА_3 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за умови укладення земельного сервітуту для проходу до дворогосподарства ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

При виготовленні цього проекту у збірному кадастровому плані з описом меж було вказано пішохідну доріжку та запроектований сервітут.

Згодом, із незрозумілих причин, Рахівська міська рада рішенням № 878 від 24.09.2015 р. затвердила проект із землеустрою і передала ОСОБА_3 земельну ділянку у приватну власність без дотримання указаної умови щодо сервітуту.

На підставі цього рішення відповідач виготовила свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , індексний номер 45746312 від 16.10.2015 р.

У зв`язку з цим відповідачка почала не допускати його користуватися постійним проходом до будинку, пропонуючи влаштувати собі інший вхід - з боку опорної двометрової бетонної стіни, яка тримає схил ділянки позаду спільного будинку.

Вважає рішення органу місцевого самоврядування незаконним, прийнятим із перевищенням повноважень і таким, що порушує речові права позивача.

Рішенням Рахівського районного суду від 25.10.2018 р. у позові відмовлено за недоведеністю і необґрунтованістю.

У апеляційній скарзі адвокат Колотуха І.О. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати це рішення як незаконне, ухвалити нове про задоволення позову та вирішити питання судових витрат.

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-Суд першої інстанції не взяв до уваги, що дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність був наданий ОСОБА_3 за умови укладання земельного сервітуту для проходу до дворогосподарства гр. ОСОБА_1 ;

-Саме за такої умови (наявності пішохідної доріжки) позивач погодив межі на кадастровому плані в проекті землеустрою відповідача; в іншому випадку позивач не погодив би межі земельної ділянки відповідача, позаяк така приватизація позбавляє його доступу до свого місця проживання і робить неможливим під`їзд будь-якого транспорту (швидка, пожежна, вантажний або легковий автомобіль);

-Приватизувавши повністю, цілим масивом, земельну ділянку перед входом в будинок позивача, відповідач фактично перекриває доступ до будинку, де проживає позивач, що є недопустимим із огляду на відсутність іншого проходу.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі в справі) також просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне, ухвалити нове про задоволення позову та вирішити питання судових витрат.

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-Ніяких меж у проекті землеустрою ОСОБА_3 вона як власниця будинку та користувач суміжної земельної ділянки не погоджувала;

-Фактично ОСОБА_3 здійснила приватизацію земельної ділянки таким чином, що вона ( ОСОБА_2 ) залишилася без доступу до центральної вулиці та втратила прохід до свого будинку;

-Доказом неможливості влаштування іншого проходу є висновок земельно-технічної експертизи, згідно з яким єдиний прохід і проїзд до її будинку існує тільки через ділянку ОСОБА_3

У запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_2 Рахівська міська рада не визнала такої як безпідставної, оскільки позивач погодив межі земельної ділянки ОСОБА_3 , а сервітут може бути встановленийдоговором, законом, заповітом або рішенням суду. До повноважень міської ради не відноситься вирішення цього питання.

Апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення - скасуванню із ухваленням нового по суті спору, з таких мотивів.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості.

При цьому встановив, що позивач не є власником сусіднього житлового будинку та земельної ділянки, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 . Власником цього будинку є ОСОБА_2 Земельна ділянка, на якій розташований будинок, не приватизована. Позивачем і його представником не надано доказів того, що ОСОБА_1 проживає або зареєстрований у вказаному житловому будинку, зокрема: договору оренди чи найму житлового приміщення, довідки органу місцевого самоврядування, ксерокопію паспорта тощо. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач почала не допускати позивача до житлового будинку та не вказано, коли саме вона почала це робити.

Тобто, позивачем не доведено факту порушення його прав і необхідності їх судового захисту.

Посилання позивача на те, що Рахівською міською радою неправомірно прийнято рішення № 878 від 24.09.2015 р., оскільки в ньому не передбачено земельного сервітуту для проходу до дворогосподарства ОСОБА_1 , є безпідставним і таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки земельний сервітут може бути встановлений лише на вже сформовану земельну ділянку (ст. 79 ЗК України) і з підстав, передбачених ст. 100 ч.1 цього Кодексу.

У зв`язку з цим позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Колегія судді апеляційного суду не може погодитися із висновками суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з положеннями ст. 367 ч.1 суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як видно з поданих стороною позивача під час апеляційного перегляду справи документів і матеріалів (ксерокопії паспорта громадянина України, домової книги для прописки громадян, які проживають у будинку АДРЕСА_1 , довідки про реєстрацію місця проживання особи) ОСОБА_1 з 29.12.1995 р. і дотепер зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а згідно з довідкою виконавчого апарату Рахівської міської ради) ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю і матір`ю ( ОСОБА_2 ) проживає за вказаною адресою.

Тобто, позивач безумовно володіє майновими правами (зокрема, правом користування указаним житловим приміщенням і відповідною присадибною земельною ділянкою), а тому вправі звертатися до суду за захистом порушеного права, включно з речовим правом на чуже майно (сервітут).

Отже, в цій частині висновок суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є передчасним.

З приводу решти висновків суду (про відсутність доказів у підтвердження факту не допуску ОСОБА_1 до свого житла та про невірно обраний спосіб захисту порушеного права через наявність певної процедури встановлення земельного сервітуту) колегія суддів зауважує наступне.

За приписами ст. 118 ч. 7 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про землеустрій» складовою частиною проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки єкадастровий план земельної ділянки.

За приписами ст. 12 ч.1 п. «й» ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить вирішення земельних спорів.

Згідно з витягом із протоколу № 104 засідання постійної комісії з питань регулювання земельних відносин та містобудування від 11.12.2014 р. внаслідок розгляду звернення ОСОБА_3 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою і ситуації, яка склалася із сусіднім землекористувачем ( ОСОБА_1 ), запропоновано деталізувати проектний сервітут, а саме: вказати довжину, ширину сервітутної дороги; в описі меж повинно бути вказано точки сервітуту та чітке визначення «проектний сервітут проходу до землекористування ОСОБА_5 »; також до заяви вже подати погодження із сусіднім землекористувачем ОСОБА_1 (а.с.11).

Як видно з матеріалів справи, збірним кадастровим планом земельної ділянки ОСОБА_3 за 2014 р. був передбачений проектний сервітут (а.с.9), аналогічно передбачений проектний сервітут кадастровим планом земельної ділянки за 2015 р., який погоджений заступником начальника управління Держземагентства у Рахівському районі (а.с.42).

Рішенням 63 сесії шостого скликання Рахівської міської ради № 791 від 29.01.2015 р. надано дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_3 , мешканці АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , площею 0.10 га за умови укладання земельного сервітуту для проходу до дворогосподарства гр. ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 .

За таких обставин колегія суддів вважає, що в ОСОБА_1 були закономірні та обґрунтовані очікування від Рахівської міської ради як органу місцевого самоврядування у питанні вирішення земельного спору між ним і ОСОБА_3 і захисту його речового права на чуже майно - права користування (сервітут), яке реально існувало.

Саме через це позивач погодив межі земельної ділянки ОСОБА_3 , що не спростовано.

Згідно з концепцією правомірного очікування дії або рішення органу публічної влади вважаються такими, що суперечать принципу верховенства права, не тільки у тих випадках, коли такими діями порушуються суб`єктивні права і процесуальні гарантії, прямо передбачені чинним законодавством, але й у тих випадках, коли такі дії не задовольняють правомірних очікувань осіб, стосовно яких вони вчиняються (ухвалюються).

Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.

Однак, рішенням цієї ж ради 69 сесії шостого скликання № 878 від 24.09.2015 р. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано її у власність гр. ОСОБА_3 ; кадастровий номер ділянки :28:002:0020, без урахування попередніх домовленостей.

Таким чином, предметом доказування у спірних правовідносинах є саме невідповідність дій органу місцевого самоврядування правомірним очікуванням позивача, а не питання реального учинення останньому перешкод у доступі до житла з боку ОСОБА_3 і порядку встановлення земельного сервітуту, який може бути предметом окремого вирішення.

Відповідно до положень ст. 21 ч.1 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

На переконання апеляційного суду оспореним рішенням Рахівської міської ради порушені майнові права та інтереси на лише самого позивача, але також ОСОБА_2 - як власника житлового будинку та користувача присадибної ділянки по АДРЕСА_1 , і такі підлягають судовому захисту.

За приписами ст. 263 ч.1, 2, 5 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам.

Отже, за результатами розгляду апеляційних скарг та відповідно до ст. 376 ч.1 п.1, п.4 ЦПК України оскаржене рішення суду належить скасувати, а позов задовольнити повністю.

Згідно з вимогами ст.ст. 141, 382 ЦПК України судові витрати, понесені ОСОБА_6 і ОСОБА_2 , належить покласти на відповідачів.

Керуючись ст. 21 ч.1 ЦК України, ст.ст. 12, 118 ЗК України, ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.3 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Колотухи Івана Олексійовича як представника ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі в справі) задовольнити. 2.Рішення Рахівського районного суду від 25 жовтня 2018 року скасувати. 3. Позов ОСОБА_1 задовольнити. 4.Визнати незаконним і скасувати рішення Рахівської міської ради від 24 вересня 2015 р. № 878 в частині затвердження ОСОБА_3 проекту із землеустрою та передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , площею 0,10 га, кадастровий номер якої - :28:002:0020. 5.Визнати недійсним свідоцтво про право власності, серія та номер: 45746312, видане 16.10.2015 р. державним реєстратором Федірцан Н.Ю., яке посвідчує право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , площею 0,10 га, кадастровий номер якої - :28:002:0020. 6.Стягнути з Рахівської міської ради та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 524 (три тисячі п`ятсот двадцять чотири) грн. у відшкодування судового збору. 7.Стягнути з Рахівської міської ради та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі в справі) 2 114,40 (дві тисячі сто чотирнадцять) грн. 40 коп. у відшкодування судового збору. 8.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 9.Повне судове рішення складено 04 жовтня 2019 р.

Судді: