ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3022/19 Справа № 196/503/18 Суддя у 1-й інстанції - Зубій А. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Селянського (фермерського) господарства Сяйво ,

на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом Селянського (фермерського) господарства Сяйво до ОСОБА_1 , третя особа Житний Сергій Валентинович, про визнання договору оренди землі поновленим, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2018 року С(Ф)Г "Сяйво" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , в якому просив визнати договір оренди землі № 23 від 12 серпня 2010р., укладений між ОСОБА_1 та С(Ф)Г "Сяйво" щодо земельної ділянки площею 4,51 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) - поновленим на той самий строк і на тих самих умовах /а.с. 2-5/.

Позов обґрунтований тим, що 12 серпня 2010р. між С(Ф)Г "Сяйво" та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі № 23, державну реєстрацію якого здійснено 24.11.2011р. Відповідно до п.3.1. цього договору оренди, його було укладено терміном на п`ять років. Після закінчення строку дії договору, орендар має переважне право на його поновлення на новий строк. Відповідно до п.3.2. цього ж договору, якщо до моменту закінчення строку дії договору, жодна із сторін не заявить про його припинення шляхом надсилання відповідного поштового повідомлення іншій стороні, договір вважається продовженим на такий самий строк, на тих самих умовах. Згідно з п.3.1. договору, він діє з моменту державної реєстрації, а згідно з п.14.1.договору він набирає чинність після його підписання сторонами та державної реєстрації. Посилаючись на ЗУ "Про оренду землі" (який діяв станом на 11.08.2010р.), ст.638 ЦК України, позивач стверджує, що моментом укладення договору є саме момент його підписання, тобто досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов, а саме 12 серпня 2010р., а в момент державної реєстрації цей договір набирає чинності. Вважаючи той факт, що відповідач у місячний термін з моменту припинення договору не надсилав позивачу повідомлень про намір припинити договір оренди, не вимагав повернення земельної ділянки, починаючи з 12.08.2015р. цей договір є продовженим на той самий строк на тих самих умовах. Позивач, вважаючи, що договір є продовженим, використовує земельну ділянку за її цільовим призначенням, дотримується режиму використання земельної ділянки, отже виконує передбачені договором умови.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетовської області від 24 жовтня 2018 року в задоволенні заявлених вище позовних вимог відмовлено /а.с. 128-133/.

В апеляційній скарзі СФГ Сяйво, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі /а.с. 139-146/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідно до п.3.2 спірного договору передбачено, що якщо до моменту закінчення строку дії договору жодна із сторін не заявить про його припинення шляхом надсилання відповідного повідомлення іншій стороні, договір вважається продовженим на такий самий строк, на тих самих умовах, сторони на власний розсуд врегулювали відносини щодо продовження строку дії договору як це передбачено ст. 764 ЦК України; законодавство України не містить імперативної норми щодо обов`язкового способу направлення додаткової угоди листом з повідомлення; договір оренди землі підписано сторонами 06.09.2010 року, що свідчить про досягнення згоди з усіх істотних умов і є моментом укладення договору, договір діє з моменту підписання; відповідач не заперечував проти добросовісного виконання позивачем укладеного договору оренди.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4,510 га, розташованої на території Прядівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_2 , виданого 07.05.2002 року Царичанською районною державною адміністрацією Ради народних депутатів /а.с.14/.

12 серпня 2010 року між С(Ф)Г "Сяйво" та відповідачкою ОСОБА_1 укладено договір оренди землі земельної ділянки площею 4,510 га, терміном на 5 років з моменту його державної реєстрації. Державна реєстрація зазначеного договору здійснена 24 листопада 2011 року /а.с.10-11/.

Умовами договору (п.п.3.1, 3.2) передбачено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Якщо до моменту закінчення строку дії цього договору жодна із сторін не заявить про його припинення шляхом надсилання відповідного поштового повідомлення іншій стороні, цей договір вважається продовженим на такий самий строк на тих самих умовах.

28 листопада 2016 року між ПП ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір оренди належної їй земельної ділянки строком на 10 років /а.с. 52-53/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та достовірними доказами, що дотримався вимог ст.33 ЗУ Про оренду землі у встановлений законом та договором строк. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що спірні договори оренди земельної ділянки діють з моменту їх державної реєстрації, ст.33 Закону України "Про оренду землі" підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки зміни до вказаної статті набрали чинності 12 березня 2011 року та діяли на момент реєстрації договорів і є обов`язковими для виконання сторонами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично об`єднує два випадки пролонгації договору оренди землі.

Так, відповідно до частин першої - п`ятої статті 33 цього Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частинами восьмою та дев`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України.

Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно частинами 2-5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень на поновлення договору оренди землі.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18), яку суд повинен враховувати, у відповідності до частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що 20 листопада 2011 року, 24 січня 2012 року - час державної реєстрації договорів оренди земельної ділянки №39,40,41 від 20 січня 2011 року вже діяли зміни до ст.33 Закону України "Про оренду землі", які набрали чинності 12 березня 2011 року, тому при реалізації позивачем переважного права на оренду підлягали застосуванню саме вимоги ст.33 Закону України "Про оренду землі".

Доводи апеляційної скарги про те, що договори оренди землі підписано сторонами 20 січня 2011 року, що свідчить про досягнення згоди з усіх істотних умов і є моментом укладення договорів, договори діють з моменту підписання, колегія суддів до уваги не приймає, зважаючи на наступне.

Відповідно до статей 125,126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно із частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом з тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125,126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16.

Отже, на час державної реєстрації 24 листопада 2011 року договору оренди земельної ділянки п.3.2 якого передбачено, що якщо до моменту закінчення строку дії договору жодна зі сторін не заявить про його припинення шляхом надсилання відповідного повідомлення іншій стороні, договір вважається продовженим на такий самий строк, на тих самих умовах не відповідав процедурі переважного права на поновлення договорів оренди землі, передбаченої ст.33 Закону України «Про оренду землі», зміни до якої набрали чинності 12 березня 2011 року, тому вказаний пункт спірного договору не є підставою для поновлення спірних договорів оренди землі.

Посилання апелянта на те, що проект додаткової угоди направлявся власниці земельної ділянки двічі, колегією суддів відхиляються, оскільки не підтверджені належними доказами, а саме: повідомленням про їх вручення орендодавцю.

В апеляційній скарзі орендар вказує, що після закінчення договору оренди орендар продовжив користуватися земельною ділянкою ОСОБА_1 та сплачував їй орендну плату, посилаючись при цьому на податкові розрахунки та довідки за 2014-2016 роки, колегія суддів відхиляє, керуючись наступним.

Як було встановлено в суді першої інстанції, наведений вище доказ не є належним, оскільки містить суперечливі відомості, зокрема дійсний ідентифікаційний номер відповідачки - , а позивач на підтвердження своєї позиції вказує, що орендна плата сплачена особі з ідентифікаційним номером .

Крім того, як вбачається з письмових пояснень третьої особи ПП ОСОБА_3 С.В. протягом 2017-2018 років сплачує Бережній М.А. орендну плату, податок з доходів фізичних осіб, земельний податок та військовий збір.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не дотримався встановленої статтею 33 Закону України «Про оренду землі» процедури і строків реалізації переважного права на поновлення договорів оренди землі, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі, та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства Сяйво залишити без задоволення.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров