КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №373/1994/17 головуючий у суді І інстанції: Рева О.І.
провадження №22-ц/824/4152/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Іванової І.В., Сержанюка А.С.,

секретар судового засідання: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2018 року у складі судді Реви О.І. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Всеукраїнської громадської організації «Журналісти проти корупції» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, Всеукраїнської громадської організації «Журналісти проти корупції»,обґрунтовуючи його тим, що Указом Президента України від 14 лютого 2015 року позивача переведено на посаду судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, де він працює до теперішнього часу. 15 вересня 2017 року позивачем, як суддею, було розглянуто заяву керівника Львівського відділення ВГО «Журналісти проти корупції» ОСОБА_4 про відвід слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області Михайловської А.В. у кримінальному провадженні. Вважає, що у зв'язку із відмовою у задоволенні заяви про відвід судді, ІНФОРМАЦІЯ_2 року на сайті ВГО «Журналісти проти корупції» ОСОБА_4 розміщено публікацію під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1». Крім того, електронне посилання на указану публікацію було розміщено на сторінці ВГО «Журналісти проти корупції» у соціальній мережі «Facebook». Позивач вважає, що текст публікації містить недостовірну інформацію, оціночні судження та припущення автора, що висловлені в брутальній, принизливій та непристойній формі, що принижує його гідність, порочить честь і ділову репутацію. У зв'язку з цим, позивач просив суд:

- визнати публікацію під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», поширену ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 через веб-сайт Всеукраїнської громадської організації «Журналісти проти корупції» (ІНФОРМАЦІЯ_3) такою, що порушує його права, містить недостовірну інформацію, принижує честь, гідність і ділову репутацію;

- заборонити поширення вищезазначеної публікації та зобов'язати відповідачів видалити її з усіх веб-сайтів мережі Інтернет, зокрема, з електронних сторінок за адресами: - ІНФОРМАЦІЯ_3; - ІНФОРМАЦІЯ_4; - ІНФОРМАЦІЯ_5;

- зобов'язати відповідачів у десятиденний строк з моменту набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію відносно ОСОБА_3, розмістивши на веб-сайті ВГО «Журналісти проти корупції» та сторінках у соціальній мережі «Facebook», шляхом постійної демонстрації, повідомлення наступного змісту: «Раніше поширена на сайті ВГО «Журналісти проти корупції» публікація ОСОБА_4 від 17.09.2017 року про діяльність судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області Помогаєва Андрія Вікторовича містила інформацію, що не відповідає дійсності, оціночні судження та припущення автора публікації, які принижують честь, гідність і ділову репутацію судді ОСОБА_3 Публікація видалена згідно рішення суду від (дата)» / або «… видалена на вимогу ОСОБА_3.», якщо це відбудеться до ухвалення рішення суду/. Така публікація має бути здійснена у формі, що буде аналогічною видаленій публікації за шрифтом та іншими параметрами, без додаткових коментарів, які змінюють зміст або ставлять під сумнів оприлюднену за рішенням суду інформацію; - зобов'язати відповідачів у десятиденний строк з моменту набрання законної сили рішенням суду розмістити на веб-сайті ВГО «Журналісти проти корупції» та їхніх сторінках у соціальній мережі «Facebook», шляхом постійної демонстрації, текст рішення суду по даній справі. Така публікація має бути здійснена у формі, що буде аналогічною видаленій публікації за шрифтом та іншими параметрами, без додаткових коментарів;

- стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача відшкодування моральної шкоди в сумі 100000,00 гривень.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги характер спірних правовідносин, а саме той факт, що відповідачем ОСОБА_4 вчинено протиправні та відверто аморальні дії з єдиною метою - завдання шкоди правам та інтересам позивача. Вважає, що оскаржуване рішення суду не містить будь-яких висновків щодо доводів позивача про відсутність у відповідачів права на поширення анкетних даних позивача без його згоди. Вказує, що встановивши факт поширення відповідачами негативної публікації про позивача, суд першої інстанції безпідставно закликав позивача змиритися із такою публікацією, оскільки публічний статус нібито покладає обов'язок спокійно сприймати образи та погрози. Вказує, що головуючий у справі суддя озвучив факт свого поза процесуального спілкування з однією із сторін справи, що є прямим порушенням статті 14 Кодексу суддівської етики. Зазначає, що судом першої інстанції здійснено невірне тлумачення статей 8 та 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вважає, що правовий захист суддів істотно відрізняється від інших публічних осіб.

ОСОБА_4 надав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що чинним законодавство мне передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вказав, що дії щодо оприлюднення та поширення фотографії судді ОСОБА_3, і його автобіографічні дані не порушують прав та свобод останнього, оскільки така інформація не відноситься до службової, конфіденційної або таємної. зазначив, що твердження позивача про поширення щодо нього недостовірної інформації, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію є безпідставними. Вказав, що висловлюваннями у публікації лише критично оцінив діяльність судді ОСОБА_3 Вказав, що викладена інформація не є такою, що носить стверджувальний характер, а є лише суб'єктивною думкою щодо подій, які склались.

ВГО «Журналісти проти корупції» відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надала.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що презумпція добропорядності є вкрай необхідною в час брудного піару та декриміналізації образи та наклепу. Добропорядність має загальноприйняті та загальновизнані ознаки, яких дотримуються не всі суб'єкти суспільних відносин. Потерпілою стороною завжди є прихильник добропорядності, котрий має усвідомлювати, що його певна поведінка не завжди буде подобатися іншій частині населення, яка має інші погляди на суспільне життя та події в ньому. Саме прихильник добропорядності має розуміти, що вседозволеність критики його поведінки, вчинків, дій чи рішень, саме зараз, утверджена на законодавчому рівні і майже завжди така критика містить епітети, гіперболи, які використовує інша частина суспільства. Подобатися чи не подобатися таке добропорядному члену суспільства не може. Він сприймає це за належне, оскільки є добропорядним, а тому має бути готовий до сприйняття думки іншої частини суспільства про нього в такому вигляді, в якому про нього думають, сприймають його інші члени суспільства. Суд першої інстанції вказав, що позивач, обіймаючи посаду судді, автоматично обмежив своє право на приватність життя, оскільки набув статусу публічної особи. Окрім того, інформація, подана відповідачем у статті про відповідача стосуються позивача не як приватної, а як публічної особи. Суд, вважав, що оціночні висловлення відповідача не носять характеру фактів, і дійшов висновку, що стаття, головним чином сфокусована на рішенні та діях судді ОСОБА_3 у справі за участю відповідача ОСОБА_4, який критикує певну посадову особу, якою є позивач та припускає певні події у зв'язку з цим, на власний розсуд дає оціночні поняття процесуальним нормам. Ситуація, що склалася під час розгляду позивачем, як суддею, заяви відповідача, як заявника в кримінальному провадженні, вийшла з-під контролю їх обох. Процесуальні дії та рішення судді в певній справі є предметом розгляду в судах вищих інстанції за відповідним зверненням сторони чи учасника справи відповідно до процесуального закону. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що вислови, які просить спростувати позивач, є оціночними судженнями, що висловлені в ході риторики з приводу перебування позивача на займаній ним посаді судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області та розгляду ним конкретно-визначеної судової справи, які не піддаються доведенню.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності із положеннями статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно положень статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно положень статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до роз'яснень, які викладені у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Крім цього, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський Суд з прав людини вказав, що «приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується».

Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року).

У параграфах 40-42 рішення у справі «Українська Прес-Група» проти України» від 29 березня 2005 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що журналістська свобода передбачає використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає "демократичного суспільства". Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28, параграф 46). Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року на сайті ВГО «Журналісти проти корупції» з доменним ім'ям ІНФОРМАЦІЯ_6/ОСОБА_4 було поширено інформацію, зокрема, наступного змісту: «Бачите шановні читачі, який молодий по віку згаданий суддя і, наскільки просякнутий брехнею цей молодик? Має 36 років, а обдурює іменем України набагато старших за себе по віку громадян. Ні стида, ні совісті? Ганьба таким суддям! Закликаю всіх хто прочитає цю статтю, використати її для відводу цього судді від розгляду справ, якщо такі випадки стануться. Та й взагалі, можна влаштувати йому обструкцію - відмовлятись від його послуг, як судді. Підстава проста - брехня під час судочинства. Це якраз яскравий приклад суддівської вакханалії. Виробляють все, що хочуть. Збреше і навіть не оком не моргне - вже виробився імунітет до правдивої інформації? Сприймається тільки брехня? Чи може він навчився згаданих «премудростей» від колишнього президента України ОСОБА_9, що призначив його суддею Гірницького районного суду м. Макіївки? А може від міської ради Макіївки, чи КРУ в Донецькій області? Це для чого він приїхав у Новоград - Волинський? Щоб брехню розводити? Щоб захищати правопорушників А тепер пропоную розмову по суті! У зв'язку з тим, що суддя Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_13 явно зайняла упереджувальну позицію по моїй справі, щодо бездіяльності слідчого Новоград-Волинського ВП (розгляд справи почала за незаконної участі у відкритому судовому засіданні прокурора Новоград - Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_10). Згаданий прокурор жодного відношення до моєї скарги, як сторона провадження не мав, ухвалою про відкриття провадження (незаконна Ухвала - такі ухвали по цих скаргах не постановляються, суддя ОСОБА_13 мала би це знати?) його участь у розгляді скарги не передбачена. Тим не менше суддя ОСОБА_13 допустила прокурора до участі у розгляді скарги 31.08.2017 року, не забезпечивши участі у справі сторони провадження, «іменинника»- слідчого відділу поліції. Зрозумівши, що Суд почав «гру в одні ворота» на стороні слідчого ВП, незаконно підключивши до «наступу» прокурора мною був зроблений відвід судді ОСОБА_13 Заява про відвід судді ОСОБА_13 була розподілена судді ОСОБА_3., який почав «боротися» проти мене з того, що відмовив у розгляді скарги на тій підставі, що моя заява про відвід ОСОБА_11 скерована до суду на електронну пошту без мокрого підпису, у зв'язку з чим не можна ідентифікувати мене, як заявника.Тим не менше, своєю ухвалою суддя ОСОБА_3 ідентифікував мене без мокрого підпису, скерувавши електронну копію моєї заяви на мою поштову адресу? Як можна повернути на адресу не ідентифікованої особи електронну копію заяви про відвід, яка суддею визнана не ідентифікованою? Фактично це і є ідентифікація! Тоді чому була відмова? Адже справа розглядалась суддею ОСОБА_13 в режимі відео конференції! Що потрібно було затягнути розгляд справи? Підемо далі! Для того, щоб у Суду не виникало жодних сумнівів, щодо мене як заявника, мною на адресу Суду згадана заява направлена поштовим відправленням. В судовому засіданні 11.09.2017 р. суддя ОСОБА_13 намагалась продовжити розгляд справи, але я наполягав на першочерговому розгляді моєї заяви про її відвід, то ж в суді було відомо, що не інопланетянин, а саме я скерував заяву про відвід судді ОСОБА_13(про це я заявив під час судового засідання у режимі відеоконференції судді ОСОБА_13). В цей же день (11.09.2017р.) о 15-03 год. електронною поштою суддя ОСОБА_3 повідомив мене про розгляд моєї заяви про відвід судді ОСОБА_13 15.09.2017 року о 13-00 год. 11.09.2017 року о 19-43 год. мною на електронну адресу Суду скеровано клопотання про розгляд моєї заяви про відвід судді ОСОБА_13 у режимі відео конференції. Ну і що ж далі відбулось? Чи суддя ОСОБА_3 постановив і направив на мою адресу відповідну ухвалу про розгляд заяви у режимі відео конференції? Я чекав до останнього, до кінця дня 14.09.2017 року. Мені показали велику дулю! Суд відмовив мені у доступі до правосуддя, до розгляду моєї заяви у режимі відеоконференції, не повідомивши мене про те, чи розглянуте моє клопотання, чи задоволені мої вимоги, щодо' організації відео конференції. Чому? Тому, що на стороні Слідчого відділу поліції, що вчинив порушення Закону і не вніс відомості про злочин до ЄРДР? Тому, що вигороджує працівників прокуратури, які дали вказівку слідчому відділу поліції не включати відомості, викладені у повідомленні про злочин до ЄРДР? 15.09.2017 року згаданий молодик - суддя ОСОБА_3 електронною поштою скерував на мою електронну адресу Ухвалу суду по справі Ns 285/3151/17, у тексті якої вказано наступне: «ОСОБА_4 у судове засідання до Новоград- Волинського міськрайонного суду не прибув. Судове засідання було призначене у режимі відеоконференції з Залізничним районним судом м. Львова, про що ОСОБА_4 також був повідомлений належним чином, але до зазначеного суду не з'явився. Будь-яких заяв про причини своєї неявки не подав». Ось таку брехню іменем України постановив суддя ОСОБА_3.! Хто ж навчив цього с-а і з-я так нагло брехати? Може голова суду ОСОБА_12 його навчив цьому? Чи судді ОСОБА_13 та ОСОБА_14.? Це він бреше у 36 років, а що буде витворяти у 50 або 60 років? Де ж ті документи, які свідчать про належне повідомлення мене? Хто ж йому їх показував, чи він може не зрячий? Може не вміє адекватно оцінювати навколишні обставини? Він що хворий? Що ж долучено до справи? Фальшивка? Ось так, шановні читачі знущаються на нами судді! Мабуть нікого я не здивував? Я з таким явищем стикаюсь вже не вперше! Візьми, дай «тишком» в пику за брехню, щоб пам'ятав на майбутнє - така майнула думка! Може такий виховний підхід заставить його задуматись над своїми діями? Як Ви дивитесь на такий сценарій? Поки будемо писати до Вищої Ради Правосуддя, поки Рада призначить скаргу до розгляду, поки ця справа буде очікувати своєї черги (пів-року, рік- два), знайдуться сердобольні члени ВРП, які знівелюють його вчинок до простого, невинного проступку і «подарують» йому це (не безкоштовно звичайно). Ну влетить він в копійку? І що з того? Він після цього вже з натхненням буде брехати, знаючи, що ВРП захистить його. Так, що ефективніше - писати до ВРП чи - «в пику»? Цікаво , що скажуть читачі? До якої думки пристануть? Хочу застерегти «гарячі голови» від можливого наклеювання ярликів - ми не закликаємо до розправи над суддями, ми хочемо знати думки громадян з приводу брехливих дій суддів? Як навчити суддів не брехати? Які заходи вживати до «брехунів» зважаючи на бездіяльність ВРП, поліції, СБУ, прокуратури, НАБУ? Що робити простим людям у таких ситуаціях? Мовчати? Запити холодною водою? Чи вживати радикальних заходів до знахабнілих суддів? Яких?».

Встановлено, що до указаної статті було долучено фото позивача ОСОБА_3 та його біографічні дані.

Електронне посилання на указану публікацію було розміщено на сторінці ВГО «Журналісти проти корупції» у соціальній мережі «Facebook» з доменним ім'ям ІНФОРМАЦІЯ_4.

Крім того, указану публікацію було розміщено у соціальній мережі «Facebook» з доменним ім'ям ІНФОРМАЦІЯ_5.

Указом Президента України від 14 лютого 2015 року ОСОБА_3 переведено на посаду судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про те, що при вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Суд апеляційної інстанції вважає, що спростованою може бути інформація, що містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності порушень прав ОСОБА_3 з боку відповідачів, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а офіційні особи органів державної (судової) влади мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення суду не містить будь-яких висновків щодо доводів позивача про відсутність у відповідачів права на поширення анкетних даних позивача без його згоди, не беруться до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки питання про протиправність поширення біографії позивача та його фотографії у соціальних мережах не є предметом даного судового спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановивши факт поширення відповідачами негативної публікації про позивача, суд першої інстанції безпідставно закликав позивача змиритися із такою публікацією, оскільки публічний статус нібито покладає обов'язок спокійно сприймати образи та погрози, є необґрунтованими та такими що відображають суб'єктивне ставлення позивача до розглянутого судом спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги характер спірних правовідносин, а саме той факт, що відповідачем ОСОБА_4 вчинено протиправні та відверто аморальні дії з єдиною метою - завдання шкоди правам та інтересам позивача відхиляються апеляційним судом, оскільки використання відповідачем, навіть, «вульгарних фраз» саме по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».

Доводи апеляційної скарги про те, що головуючий у справі суддя озвучив факт свого поза процесуального спілкування з однією із сторін справи, що є прямим порушенням статті 14 Кодексу суддівської етики, також відхиляються апеляційним судом, оскільки порушення суддею суддівської етики є підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, а не підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що правовий захист суддів істотно відрізняється від інших публічних осіб, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки указане твердження не підкріплюється нормами чинного законодавства України. Крім того, апеляційний суд вважає, що самостійно установлювати пріоритет суддів над іншими публічними службовцями є помилковим, оскільки публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (стаття 4 КАС України).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «11» березня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова А.С. Сержанюк