Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

місто Київ

справа № 320/357/16-ц

провадження № 61-20883св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейков І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

учасники справи за об`єднаним позовом:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Чудська О. О.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року у складі судді Горбачової Ю. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Онищенко Е. А., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом, у якому просив суд усунути перешкоди у здійсненні права користування майном шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири

АДРЕСА_1 .

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 28 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , але він як власник квартири не може самостійно господарювати та використовувати свою квартиру за цільовим призначенням, оскільки в ній мешкає відповідач та в квартирі знаходяться його речі. На направлену ОСОБА_1 письмову вимогу про виселення відповідач не відреагував та з квартири не виселився, у зв`язку із чим він вимушений був звернутись до суду.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 вересня 2016 року позов у цивільній справі № 320/357/16-ц об`єднано в одне провадження з позовом у цивільній справі № 320/5355/16-ц ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що 25 травня 2015 року між ним та ОСОБА_3 укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 у позику гроші у сумі 30 360, 00 грн, що еквівалентно 1 320, 00 дол. США згідно з курсом НБУ на 25 травня 2015 року, з умовою повернення цієї суми у гривнях, еквівалентної 1 320, 00 дол. США за курсом НБУ на момент повернення.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 25 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 31 липня 2009 року. У визначений в договорі позики строк ОСОБА_2 борг не повернув та прохав надати йому відстрочку.

ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі, однак у січні 2016 року на його адресу надійшла вимога від ОСОБА_1 від 06 січня 2016 року, зі змісту якої він довідався, що 28 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_1 просив його виселитись із квартири.

ОСОБА_2 зазначив, що наявні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2015 року та скасування реєстрації права власності на квартиру, проведеної за відповідачем ОСОБА_1 , посилаючись на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу суперечить нормам статті 38 Закону України «Про іпотеку» та умовам підпункту 5.5.2 договору іпотеки. На адресу позивача від іпотекодержателя ОСОБА_3 чи від її представника перед укладенням договору купівлі-продажу з ОСОБА_1 не надходило жодних письмових повідомлень про їх намір продати квартиру позивача іншій особі. Окрім того, всупереч вимогам частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» та підпункту 5.5.2 договору іпотеки іпотекодержатель ОСОБА_3 не погоджувала з позивачем ОСОБА_2 ціну продажу належної йому квартири, у зв`язку із чим квартира була продана лише за 30 360, 00 грн, хоча відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу квартири експертна вартість квартири згідно зі звітом про оцінку вартості майна становить 160 800, 00 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

Сторони надали суду відзиви, у яких просили відмовити у пред`явлених до них позовах за необґрунтованістю та безпідставністю.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом виселення. Позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Чудською О. О., зареєстрований у реєстрі за № 4595, та скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру

АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_2 , керувався тим, що іпотекодержатель не направляв письмового повідомлення на адресу іпотекодавця ОСОБА_2 за 30 днів до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. Крім того, продаж квартири вчинено за заниженою вартістю, яку не було узгоджено із іпотекодавцем та яка складала 30 360, 00 грн, при тому, що ринкова вартість зазначеної квартири не може бути меншою за 160 800, 00 грн.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у березні 2017 року, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суди дійшли помилкового висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки чинним законодавством не встановлено у випадку порушення вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку» такого наслідку, як недійсність договору.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою, ухвалою від 23 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 у позику грошові кошти у сумі 30 360, 00 грн, що еквівалентно 1 320, 00 дол. США, з умовою повернення цієї суми до 25 вересня 2015 року.

Відповідно до пункту 16 договору позики до зазначеного договору укладається договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед позикодавцем.

25 травня 2015 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Чудською О. О., зареєстрований в реєстрі за № 1805.

За змістом пункту 1.2. договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 . Зазначена квартира належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Лайзорик О. Ф. 31 липня 2009 року за № 2-1787.

Встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що ОСОБА_2 у встановлений у договорі позики строк грошові кошти, отримані в борг, ОСОБА_3 не повернув.

Іпотекодержатель ОСОБА_3 особисто чи її представник ОСОБА_4 не направляли письмового повідомлення про усунення порушень на адресу іпотекодавця ОСОБА_2 за 30 днів до укладення спірного договору купівлі-продажу квартири.

У зв`язку із зазначеним іпотекодержатель ОСОБА_3 , від імені якої діяв представник ОСОБА_4 , 28 грудня 2015 року уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , з ОСОБА_1 .

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 грудня 2015 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 , номер запису про право власності: 12812482, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 07.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Визнаючи угоду недійсною на підставі частини першої статті 203 ЦК України, суди у рішенні мають встановити, якому саме закону чи іншому нормативному акту оспорена угода не відповідає.

Частиною першою статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про всій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Нормами ЦК України та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав, а тому суд під час розгляду і вирішення цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що недодержання іпотекодержателем вимог статті 38 Закону України

«Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодержателя про намір укласти договір продажу предмета іпотеки та відчуження такого майна за заниженою ціною є підставою відповідальності іпотекодержателя перед іпотекодавцем за відшкодування завданих збитків, а не підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, а тому дійшли необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 766/13946/16-ц (провадження

№ 61-17792св18). Підстав відступити від такого правового висновку Верховний Суд не встановив.

За таких обставин доводи касаційної скарги про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, є необґрунтованими.

Верховний Суд звертає увагу, що ОСОБА_2 не позбавлений можливості захистити свої права у спосіб, передбачений статтею 38 Закону України

«Про іпотеку».

Стосовно позову ОСОБА_1 Верховним Судом враховано таке.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

З таким правовим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-317цс18.

Відповідно до пункту 1 іпотечного договору від 28 травня 2015 року спірна квартира належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 31 липня 2009 року, тобто квартира не придбана за рахунок кредиту (позики).

З урахуванням зазначених правових позицій та положень норм матеріального права Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про виселення ОСОБА_2 із квартири, яку було передано в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, оскільки спірну квартиру придбано не за рахунок кредитних коштів, що відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР унеможливлює виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовів.

Відповідно до пунктів 2, 3, частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду, скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення та позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовити повністю.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко