Справа № 147/1432/18
Провадження № 22-ц/801/2023/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дудіков А. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю.Б.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Дудікова А.В. в смт Тростянець Вінницької області, зі складенням його повного тексту 22 липня 2019 року,

у справі № 147/1432/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування Тростянецької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування Тростянецької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьком якого є відповідач. Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 03 лютого 2017 року у справі № 147/1382/16-ц було задоволено частково позов ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина в розмірі ј частини всіх видів його доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.11.2016 і до досягнення дитиною повноліття. На день подання позову про стягнення аліментів і на даний час відповідач ухиляється від покладеного на нього у відповідності до ст.180 СК України обов`язку матеріально утримувати дитини. За відповідачем рахується заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 17 413,27 грн. Окрім того, відповідач ОСОБА_2 питанням виховання та розвитку свого сина ОСОБА_3 не займається вже більше двох років, участі у його житті взагалі не приймає.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просила суд відповідно до ст. 164 - 166 СК України позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 .

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покладено на Орган опіки і піклування Тростянецької районної державної адміністрації контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачем ОСОБА_2 .

Не погодившись із рішенням позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення та постановити нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, вочевидь є несправедливим, незаконним та необґрунтованим. Вважає, що висновок суду про те, що висновок органа опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав та ухилення відповідача від участі у вихованні і утриманні сина є немотивований і необґрунтований, оскільки докази, які б спростували такий висновок, в матеріалах справи відсутні та відповідачем не наведені. Зазначає, що відповідач виявляв повну бездіяльність щодо свого обв`язку з утримання та виховання власного сина, не цікавиться ним та не виконує своїх батьківських обов`язків з його виховання, не надає добровільної матеріальної допомоги, за тривалий період після надходження позову до суду та до розгляду справи у суді першої інстанції прагнення зустрітися з сином не проявляв. Таким чином, вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову та позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина, є помилковим.

Свої правом на подання відзивів учасники справи не скористались.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Дудін Л.В. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник Органа опіки і піклування Тростянецької районної державної адміністрації, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Від представника Органа опіки і піклування Тростянецької районної державної адміністрації надійшов лист, в якому він просить розгляд справи проводити у відсутність третьої особи, при вирішенні справи просить врахувати інтереси дитини.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони у справі є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До складу сім`ї позивача ОСОБА_1 входять син ОСОБА_5 , 2009 року народження та син ОСОБА_3 , 2015 року народження.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 03 лютого 2017 року у справі № 147/1382/16-ц частково задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.11.2016 і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з розрахунком заборгованості по сплаті аліментів від 26.10.2018 №8499, виданим Тростянецьким районним відділом ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, за відповідачем ОСОБА_2 рахується заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 17 413,27 грн.

Відповідно до інформації Комунального некомерційного підприємства «Тростянецький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає по АДРЕСА_1 , перебуває на обліку в КНП «Тростянецький РЦ ПМСД» у сімейного лікаря від народження. ОСОБА_3 періодично лікується з приводу гострих респіраторних захворювань. Додаткових коштів на лікування на даний час не потребує. На огляд до сімейного лікаря дитина з`являється у супроводі матері або бабусі.

У акті обстеження матеріально-побутових умов, складеним комісією у складі: інспектора Максимчак А.А., інспектора ВОС - Шевчук Н.В., інспектора по соціальному захисту населення - Клименко О.М. , вказано, що ОСОБА_1 проживає разом з дітьми, а саме: ОСОБА_5 , 2009 року народження, ОСОБА_3 , 2015 року народження, а також батьками. Будинок, в якому проживає родина складається з 5 кімнат, коридора, веранди, ванної кімнати. Наявний природній газ та водопостачання. ОСОБА_1 , шлюб з батьком сина ОСОБА_3 розірвала. Колишній чоловік аліменти не сплачує та зі слів матері, участі у вихованні дитини не приймає. Сім`я забезпечена продуктами харчування, наявний одяг у дітей, іграшки. ОСОБА_1 створила належні умови для проживання, розвитку та виховання дітей.

Відповідно до довідки Тростянецького ДНЗ № 1 «Ясла-садок» батько ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у вихованні сина участі не приймає.

Орган опіки та піклування Тростянецької РДА надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадян ОСОБА_2 , з якого слідує, що батько ОСОБА_2 з громадянкою ОСОБА_1 не проживає, вони розлучені з 2016 року, аліменти на утримання дитини не виплачує, тривалий час не надає згоди на реєстрацію сина за місцем проживання матері і дитини не прописує за своїм місцем проживання. З моменту розірвання шлюбу, батько ОСОБА_2 не займається вихованням та розвитком сина, не цікавиться його станом здоров`я, життям, фізичним, духовним та розумовим розвитком. ОСОБА_2 не відвідує сина, не спілкується з ним, батьківські обов`язки відносно хлопчика не виконував і не виконує, не вживає заходів щодо забезпечення синові достатнього життєвого рівня, повноцінного всебічного розвитку та виховання. Враховуючи вищевикладене, орган опіки та піклування Тростянецької райдержадміністрації вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 .

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд не погодився з рішенням Органа опіки та піклування Тростянецької РДА щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , оскільки органом опіки та піклування належним чином не обґрунтовано, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції на підставі поданих доказів, які належним чином оцінені, обґрунтовано дійшов переконання про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітньої сина, оскільки це, зокрема, відповідає інтересам дитини. Крім цього наявні у матеріалах справи докази не є достатніми для того, щоб зробити обґрунтований висновок про ухилення ОСОБА_2 від виховання сина ОСОБА_3 та не свідчать про свідоме та умисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками.

Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні суду. Останнє є належно вмотивованим, у ньому надана правильна юридична оцінка усім доводам, аргументам обох сторін у справі з приводу виниклого спору.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до пункту 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або за-перечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо своєї дитини, а також свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано.

Колегія суддів апеляційного суду не знаходить доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 такими, що слугують беззаперечними та достатніми для скасування правильного, законного рішення суду першої інстанції.

Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує та виявляє бажання піклуватись про сина, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з нормами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 367, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2019 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді І. В. Міхасішин

І. М. Стадник