Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 522/18284/16-ц

провадження № 61-13935св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товаристве «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»),

треті особи: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_4 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року в складі судді Загороднюка В. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2019 року в складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», треті особи: ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 , у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладений 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеним 10 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»).

Позов мотивовано тим, що 10 жовтня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0.

Зазначала, що 10 жовтня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого забезпечується виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 10 жовтня 2018 року.

Вказувала на те, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2949, № 2950.

Вважає, що при укладені договору купівлі-продажу права вимоги, сторони не дотрималися вимог чинного законодавства щодо оформлення уступки права вимоги за іпотечним договором від 10 жовтня 2008 року, відповідно до якого вона передала в іпотеку нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 рокув задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення сторонами вимог законодавства при укладенні договору купівлі-продажу прав вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2019 року до касаційного суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - ОСОБА_4 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2019 року, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що перелік прав вимоги за кредитами, зазначений в додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами посвідчено разом із самим договором від 08 грудня 2011 року, що підтверджується посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондра Л. В. від 31 липня 2017 року за реєстровим № 2406 копією виписки, яка на думку заявника, не є доказом нотаріального посвідчення додатку № 1 до вказаного договору, оскільки не містить даних про нотаріальне посвідчення.

Короткий зміст вимог відзиву на касаційну скаргу

У вересні 2019 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому АТ «УкрСиббанк» просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2019 року без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 522/18284/16-ц з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 10 жовтня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого Банк надав позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 78 920 дол. США, що на день укладання договору еквівалентно 388 846 грн 73 коп., строком до 10 жовтня 2018 року включно із сплатою 15,5 % річних на споживчі потреби.

10 жовтня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого забезпечується виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 10 жовтня 2018 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2949, № 2950, за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПAT «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах, що підтверджується належно засвідченими копією договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року та випискою з вказаного договору, яким підтверджується, що між ПАТ «УкрСиббанк» (продавець) та ПАТ «Дельта Банк» (покупець) був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Відповідно до додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПAT «Дельта Банк» передано ПАТ «УкрСиббанк», зокрема право вимоги до ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 10 жовтня 2008 року та до ОСОБА_1 за договором іпотеки від 10 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І. В. і зареєстрованого в реєстрі за № 343.

Згідно акту приймання-передачі від 19 грудня 2011 року продавець передав (відступив) права вимоги за кредитами покупцю (зазначені в додатку № 1 до договору і деталізовані в додатку № 1), а покупець прийняв права вимоги за кредитами.

Відповідно до витягу з додатку № 1 «Перелік прав вимоги за кредитами до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року» на виконання спірного договору продавець передав покупцю кредитний договір № 0 від 10 жовтня 2008 року, кінцевий термін погашення кредиту за кредитним договором 10 жовтня 2018 рік, боржник - ОСОБА_2 , загальний розмір грошового зобов`язання за кредитним договором станом на 16 грудня 2011 року - 73 938,10 дол. США нараховані і несплачені відсотки у валюті кредиту (строкові) станом на 19 грудня 2011 року - 28 085,95 дол. США, право вимоги за договорами застави заставодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки (житлова нерухомість), поруки - поручитель ОСОБА_5

Зазначені обставини підтверджені посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондра Л. В. від 31 липня 2017 року за реєстровим № 2406 копією виписки, оригінал якої досліджувався в судовому засіданні місцевого суду.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положення статей 512, 513 ЦК України передбачають, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється в такій самій формі, що і правочин, зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).

Згідно статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що, згідно з пунктом 1.1. спірного договору сторони визначили поняття «Права вимоги за кредитами» - всі права вимоги продавця в якості кредитодавця по відношенню до позичальників в якості позичальників стосовно кредитів за відповідними кредитними договорами, а також права вимоги продавця по відношенню до осіб, що надають забезпечення, за відповідними договорами забезпечення. «Договори забезпечення» означає договори застави, договори іпотеки та договори поруки, перелічені у додатку № 1 (перелік прав вимоги за кредитами).

На виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2017 року про витребування доказів приватний нотаріус Шевченко Д. Г. у повідомленні вих. № 48/01-16 від 22 лютого 2018 року вказала, що 08 грудня 2011 року нею посвідчено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк». Зазначений договір зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій під № 2949. До вказаного договору додано додаток № 1 - перелік прав вимоги за кредитами, який, як невід`ємну частину договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчено разом з самим договором від 08 грудня 2011 року.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли до обгрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення сторонами вимог законодавства при укладенні договору купівлі-продажу прав вимог. Сторонами спірного договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року досягнуто всіх істотних умов договору та на підтвердження вказаного надано належним чином засвідчені копії необхідних документів, які містяться в матеріалах справи. Відступлення права вимоги призводить лише до заміни сторони по кредитному договору і не змінює умови укладеного кредитного договору, зокрема договору про надання споживчого кредиту № 0 від 10 жовтня 2008 року та іпотечного договору від 10 жовтня 2008 року.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов