Головуючий у 1-й інстанції Федотова В.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Попової С.А.,

суддів: Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2018 року, ухвалену в складі судді Федотової В.М.,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2

до Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», Управління соціального захисту населення у місті Маріуполі, відділу житлових субсидій,

про визнання дій по нарахуванню незаконними, зобов'язання призначити житлову субсидію,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідачів КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», Управління соціального захисту населення у м. Маріуполі, відділу житлових субсидій, в якому просила визнати дії по нарахуванню незаконними та зобов'язати призначити житлову субсидію.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2018 року матеріали позовної заяви ОСОБА_2 - передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм процессуального права щодо правил підсудності позовів про захист прав споживачів, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду (п. 9 ч. 1 ст. 353) розглядається судом апеляційної інстанції у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи скарги і відзиву на неї органу соціального захисту населення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Передаючи справу за позовом ОСОБА_2 для розгляду до іншого суду, суд керувався загальними положеннями ч. 2 ст. 27 ЦПК України щодо територіальної юрисдикції (підсудності) і відомостями про місце реєстрації залучених у якості співвідповідачів юридичних осіб в Центральному районі міста Маріуполя, тобто в районі діяльності Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області.

З такими висновками суду не можна погодитись з огляду на наступне.

За загальним правилом, визначеним ч. 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (п. 1. ч. 1 ст. 31 ЦПК України).

Приймаючи рішення про направлення справи до іншого суду, суд першої інстанції констатував місце знаходження залучених відповідачів в Центральному районі міста Маріуполя: Управління соціального захисту населення - у м. Маріуполі, по пр-ту Металургів, 35; КП «МВУ ВКГ» - в м. Маріуполі по вул. Соборній, 7. При цьому суд не вдався до аналізу суті заявлених вимог, джерела виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до Постанови Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996р. (із змінами) споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. Закон поширюється на зазначені в ньому відносини, які виникли після введення його в дію. До правовідносин, які виникли до введення Закону в дію, він застосовується лише щодо тих прав і обов'язків, які виникли вже після введення його в дію.

Оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Статтею 1 Закону України «Про захист прав визначено терміни, зокрема: виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ).

Відповідно до п. п. 6, 13 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (із змінами і доповненнями від 7 червня 2018 року N 2454-VIII) споживач житлово-комунальних послуг - це індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об'єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Аналогічна за змістом термінологія вживається у ст. 1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення».

Згідно із ч. 1 ст. 2 предметом регулювання Закону «Про житлово-комунальні послуги» є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Позиваючись до суду, ОСОБА_2 посилалась у тексті позовної заяви на пошкодження транспортом КП «МВУ ВКГ» труби водовідведення до її домоволодіння, співвласником якого є вона, вчинення цим підприємством ремонту каналізаційної труби і виставлення їй рахунку на сплату послуг, з яким вона не погодилася. Просила визнати дії водоканалу з пориву труби та відмови від її ремонту незаконними, і просила відшкодувати завдану їй моральну шкоду. Також просила зобов'язати УПСЗН призначити їй субсидію за відсутності в неї заборгованості перед КП «МВУ ВКГ».

Позовна заява супроводжується документацією з листування з відповідачем КП «МВУ ВКГ», квитанціями про сплату послуг цього підприємства з водопостачання і водовідведення, з яких вбачається наявність між ОСОБА_2 і КП «МВУ ВКГ» договірних відносин зі споживання позивачем послуг з водопостачання, водовідведення, що надаються відповідачем (а.с. 14-15, 18-20).

Відповідно до ст.ст. 2, 4, 7 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», сфера дії якого поширюється також на споживачів питної води та/або послуг з водовідведення, для яких встановлено гарантії, зокрема: забезпечення відшкодування в установленому порядку шкоди, заподіяної споживачам питної води та/або послуг з централізованого водовідведення підприємствами питного водопостачання та/абопідприємствами централізованого водовідведення внаслідок порушення законодавства у сфері питної води, питного водопостачання та водовідведення.

А положеннями ст. 22 цього Закону регламентовано право споживачів на пред'явлення позовів до суду про відшкодування збитків, завданих внаслідок постачання неякісної питної води, що не відповідає державним стандартам, інших порушень законодавства у сфері питної води, питного водопостачання та водовідведення.

Тож, поза увагою суду залишились наявні ознаки виниклого спору з захисту прав споживачів.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Враховуючи зміст заявлених позовних вимог, право обрання підсудності справ за зареєстрованим місцем свого проживання чи перебування належить позивачеві, як споживачу, в силу ч. 5 ст. 28 ЦПК України.

Враховуючи наведені процесуальні норми закону, доводи апеляційної скарги про місце заподіяння позивачеві шкоди, що збігається із місцем її проживання в Приморському районі міста Маріуполя, похилий вік позивача, що унеможливлює її поїздки до суду в іншому районі міста, колегія суддів вважає спрямування справи до іншого суду помилковим.

Тому апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, що у своїх позовних вимогах до КП «МВУ ВКГ» щодо визнання дій по нарахуванню заборгованості за водопостачання незаконними, позивач відшукує право у відносинах, що випливають з захисту прав споживачів, і процесуальний закон пов`язує у зв'язку з цим можливість відновлення своїх прав у суді за вибором позивача. Натомість, судом надано перевагу правилам загальної підсудності (ст. 27) над нормами альтернативної підсудності (ч. 5 ст. 28), якими вмотивовано апеляційну скаргу ОСОБА_2 цілком обгрнутовано.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо порядку вирішення питання щодо підсудності справи за позовом ОСОБА_2 У зв'язку з чим, ухвала як та, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379, п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, підлягає скасуванню та поверненню справи до того ж суду для продовження розгляду через вирішення питання у встановленому законом порядку про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2018 року про передання матеріалів позовної заяви ОСОБА_2 за підсудністю до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», Управління соціального захисту населення у місті Маріуполі, відділу житлових субсидій, про визнання дій по нарахуванню незаконними, зобов'язання призначити житлову субсидію - направити до Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області для продовження розгляду.

Постанова касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді: Л.М.Кочегарова

Т.Б.Ткаченко