Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 489/3903/16-ц

провадження № 61-17331св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М. Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20 грудня 2016 року у складі Тихонової Н. С. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2017 рокуу складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Коломієць В. В., Лівінського І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк), звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 05 березня 2007 року в розмірі 16 644,26 грн з яких: 9 273,83 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 336,50 50 коп. - заборгованість за комісією за користування кредитом, 7033,93 грн - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина), 632,35 грн - штраф (процентна складова). При цьому банк вказував на те, що судовим наказом Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29 лютого 2008 року з відповідача було стягнуто 3 997,30 грн, а тому просив стягнути заборгованість в загальному розмірі 12 646,96 грн (16 644,26 - 3 997,30).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилалося на те, що 05 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), яке змінило назву на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № NKXRRX10140266 (далі - кредитний договір), оформлений анкетою позичальника, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 492,60 грн зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 2 процента на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та інших винагород з кінцевим терміном повернення 05 березня 2008 року. ОСОБА_1 не виконував взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 21 липня 2016 року в нього утворилася заборгованість за кредитним договором у зазначеному вище розмірі. Враховуючи наведене, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

ОСОБА_1 заперечуючи проти позову посилався на пропуск банком строку звернення до суду з цим позовом, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ленінський районний суд міста Миколаєва рішенням від 20 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовив.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» пропустило строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що згідно з частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для відмови в задоволенні позову.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Миколаївської області ухвалою від 02 лютого 2017 рокурішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20 грудня 2016 року залишив без змін.

Мотивував рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому суд виходив з того, що доводи банку щодо переривання строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки є недоведеними.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У березні 2017 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що 05 серпня 2013 року ОСОБА_1 здійснив платіж на виконання кредитного договору, тобто визнав борг, а тому позовна давність переривалася і банком не пропущена.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

13 квітня 2018 року справу № 489/3903/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 05 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке змінило назву на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір оформлений анкетою позичальника, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 492,60 грн зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 2 процента на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та інших винагород з кінцевим терміном повернення - 05 березня 2008 року.

Умовами кредитного договору передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів.

ОСОБА_1 зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконував, внаслідок чого станом на 21 липня 2016 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 16 644,26 грн з яких: 9 273,83 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 336,50 50 коп. - заборгованість за комісією за користування кредитом, 7033,93 грн - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина), 632,35 грн - штраф (процентна складова).

Ленінським районним судом міста Миколаєва 29 лютого 2008 року було видано судовий наказ, за яким з позичальника на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 3 997,30 грн, а також судові витрати.

У зв`язку з цим банк просив стягнути на свою користь заборгованість в загальному розмірі 12 646,96 грн (16 644,26 - 3 997,30).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Перевіряючи законність ухвалених судами рішень, Верховним Судом установлено неправильне застосування норм матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 525, частиною першою статті 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. При цьому переривання позовної давності можливо лише в межах строку позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості з підстав пропуску позовної давності, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на безпідставність нарахування позивачем зазначеної заборгованості та відсутність правових підстав для застосування до таких вимог позовної давності.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Судами встановлено, що кінцевим терміном повернення кредиту є 05 березня 2008 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку,припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Таким чином, право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, комісію, пеню та штрафами припинилося зі спливом строку кредитування 05 березня 2008 року, що відповідає строку дії кредитної картки, а тому починаючи з 06 березня 2008 рокупозивач не мав права здійснювати зазначені нарахування, а відтак до зазначених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» позовна давність не може бути застосована, оскільки такі вимоги є безпідставними.

Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Аргументи касаційної скарги на неврахування судами попередніх інстанцій того, що 05 серпня 2013 року ОСОБА_1 здійснив платіж на виконання кредитного договору, тобто визнав борг, а тому позовна давність переривалася і банком не пропущена не мають правового значення, оскільки Верховним Судом встановлено, що заявлені у цій справі позовні вимоги є безпідставними.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права (суди попередніх інстанцій помилково застосували позовну давність до заявлених банком вимог), Верховний Суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20 грудня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2017 року, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні таких вимог за їх безпідставністю.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостівідмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун В. П. Курило