Справа № 266/887/19
Провадження № 2/263/1433/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

04 жовтня 2019 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

за участю секретаря Рудь Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Укрзалізниця», в особі виробничого підрозділу Маріупольського вагонного депо філії «Пасажирська компанія», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 19 лютого 2019 року надійшла позовна заява АТ «Укрзалізниця», в особі виробничого підрозділу Маріупольського вагонного депо філії «Пасажирська компанія», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що з 12 серпня 2016 року ОСОБА_1 знаходилася у трудових відносинах з позивачем на підставі наказу про прийняття на роботу від 11 серпня 2016 року № 721/ОС на посаду провідника пасажирського вагону. Відповідно до спільної постанови від 25 квітня 2017 року про роботу оздоровчого комплексу «Урзуф» і плану розподілу путівок на літній оздоровчий сезон 2017 року та на підставі п. 7.7 діючого Колективного договору, і п. 6.2.3 Статуту профспілки залізничників і транспортних будівельників України в цілях створення сприятливих умов у період літнього оздоровчого сезону 2017 року, залізничникам надаються путівки на літній оздоровчий відпочинок. Згідно з п. 19.7 Спільної постанови дозволяється видача путівок працівникам регіональної філії і членам їх сімей за заявою працівника з оплатою у розстрочку до 4-х місяців, шляхом утримань із заробітної плати. 10 липня 2017 року відповідачем подано заяву про утримання із заробітної плати частково вартість відпустки в ОК «Урзуф» в розмірі 4387,50 грн., утримання просила здійснювати протягом 4-х місяців. ОСОБА_1 отримала путівку № 16153 на оздоровчий відпочинок до ОК «Урзуф» строком на 12 днів з 11 липня 2017 року. Після чого із її заробітної плати здійснено часткове утримання суми путівки, що підтверджується розрахунковим листом. У березні 2018 року при звільненні ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул), їй нарахована компенсація за невикористану відпустку, з якої також частково утримано суму вартості путівки. Усього із заробітної плати ОСОБА_1 утримано 1793,30 грн. вартості наданої путівки. Решта вартості путівки складає 2594,20 грн. 21 листопада 2018 року на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу про сплату заборгованості вартості путівки та неповернення спецодягу на суму 2675,74 грн. ОСОБА_1 заборгованість не сплатила. Після корегування суми заборгованості, така склала 2594,20 грн. У зв`язку з чим, керуючись ст. ст. 526, 530 ЦК України, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь виробничого підрозділу Маріупольського вагонного депо філії «Пасажирська компанія» заборгованість у розмірі 2594,20 грн. та судовий збір у розмірі 1921 грн.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористалася.

Рух справи.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04 жовтня 2019 року вирішено провести заочний розгляд справи.

Від представника позивача - Федосієнко О.Л. - до суду надійшла заява про підтримання позовних вимог, в якій вона не заперечувала проти заочного вирішення справи.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена. Заяви про розгляд справи за його відсутністю або відзив суду не надав, про причини неявки не повідомив, що, відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Судом досліджуються саме представлені позивачем письмові докази на підтвердження тих обставин, на які він посилається, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом установлено, що ОСОБА_1 прийнята на роботу з 12 серпня 2016 року, на посаду провідника пасажирського вагону до ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» структурного підрозділу «Маріупольське вагонне депо», що підтверджується наказом (розпорядженням) від 11 серпня 2016 року № 721/ОС.

Відповідно до наказу (розпорядження) від 27 березня 2018 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно із заявою від 10 липня 2017 року ОСОБА_1 просила утримувати із її заробітної плати часткову вартість путівки до ОК «Урзуф» у розмірі 4387,50 грн., утримання здійснювати протягом 4 місяців.

21 листопада 2018 року ОСОБА_1 направлено вимогу про сплату заборгованості вартості путівки та неповернення спецодягу на суму 2675,74 грн.

Згідно з розрахунками нарахування та утримання заробітної плати ОСОБА_1 (розрахунковий лист № 1223) із заробітної плати за липень 2017 року утримано за путівки (код 957) у розмірі 1096,88 грн.; за вересень 2017 року утримано за путівку (код 957) у розмірі 1096,88 грн.; за жовтень 2017 року утримано за путівку (код 957) у розмірі 1096,86 грн.; за грудень 2017 року утримано за путівку (код 957) у розмірі 1096,88 грн.

При цьому, відповідно до розрахунку нарахування та утримання з заробітної плати ОСОБА_1 за березень 2018 року здійснено утримання за псування 1 вт (код 892) у розмірі 277,20 грн., та перв. вартість одягу (код 956) у розмірі 456,41 грн.

Тобто, за період із липня 2017 року по грудень 2017 року із заробітної плати ОСОБА_1 утримано вартість за путівку на загальну суму 4387,50 грн., а також вартість одягу на суму 733,61 грн.

Оцінка доказів.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 77 ЦПК України належним визнається доказ, який містить інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми доказами у відповідності до ст. 80 ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення.

Враховуючи наведене, досліджуючи представлені суду докази, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, а саме, що відповідачем не повернуті кошти за вартість путівки та спецодяг, у зв`язку з чим виникла указана заборгованість.

Мотиви суду.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за вартість путівки та неповернення спецодягу на суму 2675,74 грн.

Щодо правових підстав для виконання зобов`язання, які виникли внаслідок надання путівки на літній оздоровчий відпочинок та неповернення спецодягу при звільнені.

Як на підставу позову позивач посилається на положення ст. ст. 526, 530 ЦК України, якими передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до спільної постанови від 25 квітня 2017 року про роботу оздоровчого комплексу «Урзуф» і плану розподілу путівок на літній оздоровчий сезон 2017 року та на підставі п. 7.7 діючого Колективного договору і п. 6.2.3 Статуту профспілки залізничників і транспортних будівельників України в цілях створення сприятливих умов у період літнього оздоровчого сезону 2017 року залізничникам надаються путівки на літній оздоровчий відпочинок.

Згідно з п. 19.7 Спільної постанови дозволяється видача путівок працівникам регіональної філії і членам їх сімей за заявою працівника оплатою у розстрочку до 4-х місяців шляхом утримань із заробітної плати.

Відповідно до приписів ст. 264 ЦПК України на суд покладається обов`язок встановити, які правовідносини випливають із встановлених обставин.

Мотивами позову є те, що на підставі Колективного договору та Спільної постанови позивачем видана відповідачу путівка з подальшою розстрочкою сплати її вартості протягом наступних 4-х місяців.

Статтею 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За змістом ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Отже, аналіз проведених норм права дає підстави для висновку, що умови колективного договору є частиною трудового законодавства, тому, оскільки вимоги витікають саме з колективного договору, до спірних правовідносин підлягают застосуванню положення КЗпП України, а не Цивільного кодексу України.

Положення КЗпП України не регулюють питання компенсації вартості путівки, наданої працівнику у розстрочку до 4-х місяців.

Приписами ч. 9 ст. 10 ЦПК України передбачено, якщо відносини не врегульовані законом, суд застосовує Закон, що регулює подібні за замістом відносини (аналогія закону).

Враховуючи, що несплата вартості путівки та форменого одягу фактично є наслідком заподіяння підприємству матеріальної шкоди, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення глави ІХ КЗпП України.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

За змістом ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Частиною 1 статті 135-3 КЗпП України передбачено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Згідно зі ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

На підтвердження заборгованості ОСОБА_1 , яка утворилася через не відшкодування вартості путівки до ОК «Урзуф» у розмірі 4387,50 грн. та за неповернутий спецодяг, який отриманий 26 вересня 2016 року позивачем надані розрахунки нарахування та утримання з заробітної плати ОСОБА_1 (розрахунковий лист № 1223), відповідно до яких із заробітної плати за липень 2017 року утримано за путівку (код 957) у розмірі 1096,88 грн.; за вересень 2017 року утримано за путівку (код 957) у розмірі 1096,88 грн.; за жовтень 2017 року утримано за путівку (код 957) у розмірі 1096,86 грн.; за грудень 2017 року утримано за путівку (код 957) у розмірі 1096,88 грн., тобто загальна сума таких складає 4387,50 грн.

Щодо стягнення розміру заборгованості, яка виникла через неповернення спецодягу, то відповідно до розрахунку нарахування та утримання з заробітної плати ОСОБА_1 за березень 2018 року здійснено утримання утр. за псування 1 вт (код 892) у розмірі 277,20 грн., та перв. вартість одягу (код 956) у розмірі 456,41 грн.

При цьому, позивач у позовній заяві зазначає, що загальний розмір заборгованості за відшкодування вартості путівки та неповернутого спецодягу складає 2675,74 грн., однак розрахунку (фактичні витрати на підставі даних бухгалтерського обліку) щодо утриманих грошових коштів/залишку, підтвердження вартості спецодягу, а також грошових коштів, які утриманні із заробітної плати, суду не надано.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими.

Подавши свої докази, позивач реалізував на свій розсуд право на доказування і одночасно на свій розсуд виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, процесуальними нормами, а також положеннями ст. 138 КЗпП України встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставин, на які посилається кожна із сторін, у даному випадку власник зобов`язаний довести умови для накладення на працівника обов`язку з повернення шкоди.

Таким чином, ураховуючи, що позивачем не надано суду належних, допустимих, достовірних доказів наявності наведеного боргу та умов, передбачених ст. 138 КЗпП України, вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо судових витрат.

Оскільки, суд дійшов висновку про відмови у задоволенні позовних вимог, судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають віднесенню на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 274-279, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 526, 530 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Укрзалізниця», в особі виробничого підрозділу Маріупольського вагонного депо філії «Пасажирська компанія», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

Акціонерне товариство «Укрзалізниця», в особі виробничого підрозділу Маріупольського вагонного депо філії «Пасажирська компанія», , адреса: вул. Паровозна, 30, м. Маріуполь, Донецька область, тел. (0629)-47-53-65;

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя О.М. Музика