Справа № 456/4964/18
Провадження № 2/456/584/2019
РІШЕННЯ

іменем України

24 вересня 2019 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию цивільну справу за позовною заявою Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачки ОСОБА_1 кошти, затрачені Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» на її навчання в розмірі 123570,30 грн., а також судові витрати по справі.

В обґрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що на підставі рішення приймальної комісії від 12.08.2010 відповідачку ОСОБА_1 було зараховано студентом першого курсу медичного факультету Університету. У зв`язку із зарахуванням відповідачки на навчання за державним замовленням 01.09.2010 між Університетом та відповідачкою укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 108, відповідно до умов якої ОСОБА_1 зобов`язалася прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років, а в разі відмови працювати за призначенням - відшкодувати навчальному закладу до державного бюджетів вартість навчання у встановленому порядку.

У червні 2016 року відповідачка закінчила вказаний вищий навчальний заклад та отримала направлення на роботу в Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання правління охорони здоров`я Волинської ОДА на посаду лікаря приймального відділення. Із пропозицією щодо працевлаштування відповідачка була ознайомлена та згідна, про що свідчать її підписи в картці працевлаштування випускника та пропозиції щодо працевлаштування. Направлення на роботу № 099 було вручено відповідачці ОСОБА_1 особисто, про що свідчить її підпис в Журналі обліку направлень на роботу випускників 2016 року.

В подальшому ОСОБА_1 проходила інтернатуру в Ковельському міськрайонному територіальному медичному об`єднанні управління охорони здоров`я Волинської ОДА на посаді лікаря-інтерна за спеціальністю «внутрішні хвороби», звідки відповідачку 31 липня 2018 року було звільнено з роботи у зв`язку із закінченням інтернатури та 01.08.2018 направлено в розпорядження головного лікаря для роботи на посаді лікаря приймального відділення в Ковельському міськрайонному територіальному медичному об`єднанні, проте до роботи така не приступила.

У зв`язку з вищенаведеним, зважаючи на те, що навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2016 року складає 83597,06 грн., а також враховуючи те, що відповідачці за період навчання було виплачено 39973,24 грн. стипендії, позивач просить стягнути з відповідачки ОСОБА_1 123570,30 гривень коштів за навчання.

Представник позивача адвокат Молень І.Й. в судове засідання не з`явилась, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

У поданій відповіді на відзив додатково вказала, що ст. 3 ЦК України закріплено загальні засади цивільного законодавства, однією з яких є свобода договору. Підписуючи угоду № 108 від 01.09.2010 про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідачка добровільно погодилась на працевлаштування її навчальним закладом після закінчення навчання, отримала направлення на роботу та навчаючись за кошти державного бюджету погодилась, у разі відмови прибути на роботу і відпрацювати не менше 3-х років, відшкодувати вартість навчання. Тому за вказаних обставин вважає помилковим твердження представника відповідача про порушення ст. 43 Конституції України та присилування відповідачки до примусової праці.

Також зазначила, що посилання представника відповідача у відзиві на позов на той факт, що ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (в редакції від 24.07.2014) була виключена із Закону, тобто на час звернення до суду з даним позовом є нечинною, а тому не може застосовуватись до правовідносин між сторонами, так само як і Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений Постановою Кабінету Міністрів від 22.08.1996 № 992, та Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997, які були прийняті на виконання вказаної статті Закону, є необґрунтованими. Вказана норма Закону була чинною на момент вступу відповідачки до університету та підписання нею угоди № 108, а тому відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України правовідносини, які виникли між сторонами на підставі даної угоди, регулюються законодавством, чинним на момент їх виникнення.

Твердження про те, що суд не може посилатись у рішенні на норми Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений Постановою Кабінету Міністрів № 992 від 22.08.1996, та Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997, оскільки такі суперечать Конституції України, не відповідають вимогам ч. 6 ст. 10 ЦПК України.

Окрім цього не може бути підставою для відмови у задоволені даного позову відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, оскільки в даному випадку необхідно керуватися положеннями чинного законодавства.

Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача адвокат Іванус М.І. у судове засідання не з`явились хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, про причину неявки суд не повідомили. Відповідно до поданого відзиву на позовну заяву, підписаного відповідачкою та її представником, позовні вимоги не визнали, просили у задоволені таких відмовити.

В обґрунтування заявлених заперечень посилались на те, що відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України, та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Положення ст. 43 Конституції України узгоджуються зі статтею 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої ніхто не може бути присилуваний виконувати обов`язкову чи примусову працю. Окрім цього згідно зі ст. 53 Конституції України держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Вказують що ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту», чинною на час вступу відповідачки до університету, було передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Однак саме ця частина статті 52 була виключена із Закону у зв`язку з прийняттям Закону № 1556-VII, тобто дана норма на момент звернення до суду була нечинна. Чинний закон України «Про освіту», зокрема ст. 64, не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений Постановою Кабінету Міністрів від 22.08.1996 № 992, та Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997, також не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки приймались на виконання ч. 2 ст. 52 Закону України. Вищевказані Порядки у частині зобов`язання випускників відпрацьовувати за направленням три роки або відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання у разі неприбуття за місцем розподілу, відмови приступити до роботи, невідпрацювання трьох років суперечать cт.ст. 43, 53 Конституції України та ст. 64 Закону України «Про освіту», а туму не повинні братись судом до уваги.

Також на даний момент часу не існує Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, а тому для визначення конкретної суми, яку позивач просить стягнути з відповідачки, не існує нормативного підгрунтя. Окрім цього, матеріали справи не містять жодного письмового підтвердження того, що відповідачка відмовилась виїхати на місце працевлаштування за призначенням після закінчення навчання. У зв`язку з цим вважають, що заявлені вимоги є неправомірними, оскільки не існує законних підстав, які б зобов`язували відповідачку відшкодувати вартість навчання.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Суд дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що неявка учасників справи не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Судом встановлено, що дошлюбне прізвище відповідачки ОСОБА_1, яке в результаті укладення шлюбу відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 17.02.2018 було змінено на ОСОБА_1 /а.с. 8, 38, 76-77/.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2010 ОСОБА_1 звернулася до ректора Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського» (надалі - Університет) із заявою про допуск її до участі у конкурсному відборі на денну форму навчання медичного факультету університету, в якій відповідачка зобов`язалася в разі вступу до університету поїхати на роботу за державним розподілом, а у випадку відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом повернути затрачені державою кошти на навчання /а.с. 10/.

Наказом № 264 (д) по Університету від 15.08.2010 ОСОБА_1 зараховано студентом першого курсу медичного факультету /а.с. 11/.

01.09.2010 сторони уклали Угоду № 108 про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідно до якої вищий заклад освіти зобов`язується забезпечити студентові якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою, оформити студентові направлення на працевлаштування, здійснити контроль за своєчасним прибуттям студента до місця проходження інтернатури після закінчення навчання в університеті.

Студент зобов`язується прибути після закінчення навчального закладу на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі. У разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання /а.с. 12/.

Відповідно до протоколу від 30.10.2015 засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують Університет (медичний факультет 2016 рік випуску), ОСОБА_1 направлена на роботу в Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання на посаду лікаря приймального відділення. Дата прибуття 01.08.2016 /а.с. 15, 24-36/.

Про зазначене направлення повідомлено ОСОБА_1 , з яким остання погодилась, про що свідчить її підпис у пропозиції щодо працевлаштування та картці працевлаштування випускників /а.с. 16/.

Як вбачається з витягу з Наказу № 144 (ДМ) ректора Університету від 23.06.2016, на підставі результатів державних екзаменів і відповідно до рішення Державної екзаменаційної комісії ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію лікаря та видано диплом /а.с. 17/.

06.07.2016 ОСОБА_1 отримала направлення № 099 на роботу в УОЗ Волинської ОДА Ковельське міскрайонне територіальне медичне об`єднання на посаду лікаря приймального відділення, що підтверджується її підписом в Журналі обліку направлень на роботу випускників освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліст за 2016 рік /а.с. 22-24/.

Відповідно до витягу з наказу головного лікаря Управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання № 141-ос-к 29.07.2016 ОСОБА_1 зараховано на посаду лікаря - інтерна за спеціальністю «Внутрішні хвороби» терміном з 01.08.2016 по 31.07.2018 /а.с. 40/.

Згідно з витягом з наказу № 66-ос-к від 10.04.2018 ОСОБА_1 , лікарю - інтерну за спеціальністю «Внутрішні хвороби», змінено прізвище на ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Ковельським міським відділом ДРАЦС від 17.02.2018 /а.с. 38/.

В подальшому відповідно до витягу з наказу в.о. головного лікаря Ковельського міськрайонного територіального медичного об`єднання Ковельської міської ради Волинської області № 142-ос-к від 31.07.2018 ОСОБА_1 , лікаря -інтерна зі спеціальності «Внутрішні хвороби», звільнено із займаної посади 31.07.2018 у зв`язку із закінченням інтернатури /а.с. 39/.

Як вбачається з відповіді головного лікаря Ковельського міськрайонного територіального медичного об`єднання, адресованої на ім`я т.в.о. директора Тернопільського державного університету імені Я.І.Горбачевського, з 01.08.2018 ОСОБА_1 направлялась у розпорядження головного лікаря для роботи на посаді лікаря приймального відділення. Станом на 20.11.2018 ОСОБА_1 до роботи не приступила /а.с. 37/.

З розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2016 року судом встановлено, що вартість навчання відповідачки становить 83597,06 грн. /а.с. 47/

Згідно з довідкою про доходи № 07/2117 від 12.11.2018, виданою позивачем, за період навчання в університеті з вересня 2010 року по листопад 2014 року відповідачці було нараховано та виплачено стипендію в розмірі 39973,24 грн. /а.с. 45-46/

27.11.2018 позивач надсилав відповідачці вимоги про виконання зобов`язань, яку остання отримала, що стверджується рекомендованим повідомленням /а.с. 49-50/.

Частиною 1ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з п.п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Крім того, відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Судом встановлено, що договірні правовідносини виникли між позивачем та відповідачкою в 2010 році, тобто при вирішенні даного спору щодо відшкодування вартості навчання відповідно до угоди № 108 про підготовку фахівців з вищою освітою мають бути застосовані положення Закону України «Про освіту», що був чинним з 23.03.1996 по 06.09.2014, в тому числі на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 108 від 01 вересня 2010 року, Указ Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, постанова КМУ «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 108 від 01 вересня 2010 року) та Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ від 25 грудня 1997 року № 367.

У зв`язку з вищенаведеним, суд вважає необґрунтованими та не бере до уваги твердження відповідачки та її представника в поданому на позовну заяву відзиві про відсутність законних підстав для зобов`язання відповідачки відшкодувати вартість навчання, оскільки на момент звернення до суду з даним позовом норма Закону, на яку посилається позивач у позовній заяві, втратила чинність, а чинним Законом України «Про освіту» не передбачено умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Так, згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року, в редакції від 30.07.2010, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме:

-випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу;

-незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням;

-у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови КМУ «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (в редакції на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 108 від 01.09.2010) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ від 25 грудня 1997 року №367.

Проаналізувавши вищевказані нормативно - правові акти, перевіривши матеріали справи, врахувавши встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідачкою не дотримано вимог законодавства України та угоди від 01.09.2010 № 108 про підготовку фахівців з вищою освітою в частині її зобов`язання відпрацювати після закінчення навчання в інтернатурі не менше трьох років відповідно до направлення на роботу.

Посилання у відзиві на той факт що матеріали справи не містять письмового підтвердження того, що відповідачка відмовилась виїхати на місце працевлаштування за призначенням після закінчення навчання, спростовуються наявною у матеріалах справи відповіддю головного лікаря Ковельського міськрайонного територіального медичного об`єднання на ім`я т.в.о. ректора Тернопільського державного університету імені І.Я.Горбачевського від 20.11.2018 за №4368/13-2.18, а також копією позовної заяви Ковельського міськрайонного теритріального медичного об`єднання до ОСОБА_1 про вчинення зобов`язань, передбачених договором /а.с. 37, 41-42/.

Що стосується доводів відповідачки та її представника про неприпустимість присилування будь - кого виконувати примусову чи обов`язкову працю, що є порушенням ст. 43 Конституції України, а також про невідповідність постанови КМУ «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 та Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ від 25 грудня 1997 року № 367, ст.ст. 43, 53 Конституції України та ст. 64 Закону України «Про освіту», у зв`язку з чим такі не можуть бути застосовані судом, то суд доходить наступних висновків.

Так, відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції та в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії (п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»).

Частиною 6 ст. 10 ЦПК України встановлено, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Відповідно до ст. 150 Конституції України виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України.

Враховуючи вищевикладене, суд не може, застосувавши ст. 43 Конституції України як норму прямої дії, водночас визнати неконституційними норми ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту», пункту 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пункту 14 постанови КМУ «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992, оскільки вирішення питання про їхню конституційність є юрисдикцією Конституційного Суду України.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що в Україні з 30.09.2016, а саме: з набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2.06.2016 №1401VIII, запроваджено інститут конституційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 55 Конституції України (в редакції Закону України від 2.06.2016 №1401-VІІІ) кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та в порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст. 151-1 Конституції України (у тій же редакції) Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України (конституційність) закону України за конституційною скаргою особи, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України суперечить Конституції України. Конституційна скарга може бути подана в разі, якщо всі інші національні засоби юридичного захисту вичерпано.

Отже, відповідачка вправі скористатись вищевказаною правовою процедурою та звернутись до Конституційного Суду зі скаргою з приводу невідповідності норм Закону Конституції України. Однак вказана конституційна скарга може бути подана нею в разі, якщо всі інші національні засоби юридичного захисту вичерпано

Крім вказаного, відповідачка та її представник посилаються у відзиві на позов на ст. 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, пунктом 2 якої передбачено, що ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.

Однак суд надає оцінку положенням вищевказаної статті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод з урахуванням укладеної між сторонами угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 108 від 01 вересня 2010 року.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, виконання сторонами укладеної між ними угоди не може бути порушенням ст. 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і не є присилуванням до виконання примусової чи обов`язкової праці.

Вищевказане спростовує доводи відповідачки та її представника в цій частині.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі вищенаведеного, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обгрунтовані, позивачем доведено факт невиконання відповідачкою умов угоди № 108 про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2010, а також підтверджено належними доказами суму відшкодування до державного бюджету затрачених коштів на навчання відповідачки.

Будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України на підтвердження іншого розміру затрат на навчання або на спростування наявності таких відповідачкою та її представником суду не надано та таких у судовому засіданні не здобуто, а тому суд приходить до переконання, що позов Тернопільського державного медичного університету імені І.Я.Горбачевського МОЗ України підлягає задоволенню.

Вказаний висновок суду відповідає, зокрема, і висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 23 січня 2018 року в справі № 607/9099/15-ц, яку суд відповідно до ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

При цьому, суд не бере до уваги твердження представника відповідачки про відсутність зареєстрованого на законодавчому рівні Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, оскільки відсутність такого Порядку не може бути підставою для відмови в позові та при визначенні такої суми суд керується положеннями чинного законодавства.

Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачки ОСОБА_1 в користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір у розмірі 1921,00грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Тернопільського національного медичного університету імені І.Я.Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України (46001, м. Тернопіль, вул. Майдан Волі, 1, МФО 820172, код 02010830, р/р 4491в ДКСУ м. Київ) 123570,30 грн. (сто двадцять три тисячі п`ятсот сімдесят грн. 30 коп.) та 1921,00 грн. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.В.Гула