Постанова

Іменем України

18 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 314/6930/16-ц

провадження № 61-27655св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: Вільнянська районна державна адміністрація Запорізької області, Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року у складі судді Галянчук Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Крилової О. В., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа -Вільнянська районна державна адміністрація Запорізької області (далі - Вільнянська РДА Запорізької області), про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з серпня 2011 року вона з відповідачем проживали однією сім'єю, як подружжя, без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них родилася донька - ОСОБА_6.

11 травня 2012 року у період перебування у фактичних шлюбних відносинах сторони придбали житловий будинок АДРЕСА_1 право власності на який оформили на ОСОБА_5. Після купівлі житлового будинку, 07 червня 2012 року вона зареєструвала своє місце проживання за вказаною адресою як дружина власника житлового будинку. Після народження спільної дитини ОСОБА_6, її місце проживання також було зареєстроване за вказаною адресою.

08 березня 2015 року між сторонами у справі виникла сварка, в результаті якої відповідач вигнав її з дитиною із будинку, не дозволивши забрати навіть особисті речі. Після цього вона з дитиною вимушена була просити притулку у сусідки - ОСОБА_7, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2, де і мешкає до теперішнього часу. При цьому, вона самостійно утримує спільну з відповідачем дитину, оскільки останній жодної матеріальної допомоги не надає, має заборгованість зі сплати аліментів.

Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила встановити факт її спільного проживання із відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з серпня 2011 року до 08 березня 2015 року; визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя та здійснити його поділ, визнавши за нею право власності на 2/3 частини вказаного будинку.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 лютого 2017 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»).

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що сам факт спільного проживання за однією адресою позивача з ОСОБА_5 без встановлення факту ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету станом на час придбання спірного житлового будинку не є підставою для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності та його поділ, а факти ведення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спільного господарства, наявності у них спільного побуту та бюджету належними та допустимими доказами не підтверджені.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона з серпня 2011 року вела з ОСОБА_5 спільне господарство, мала спільний побут та бюджет, а їх відносини перед третіми особами виявлялись та визнавались, як подружні.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної правці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовувати джерело набуття (кошти, за які таке майно набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення потрібно обґрунтовувати належними та допустимими доказами, про що зазначати у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Про суду ухвалюючи оскаржувані рішення вказані обставини не з'ясували, в результаті чого їх не можна визнати законними та обґрунтованими.

У серпні 2017 року представник ПАТ «Альфа-Банк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просив касаційну скаргу відхилити, оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень на неї.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судами установлено, що 11 травня 2012 року ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О. В., зареєстрований у реєстрі за № 1303.

Відповідно до пункту 1 цього договору продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти належний продавцю житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 59,9 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 1 441 кв. м, із відповідними побутовими та господарськими будівлями і спорудами.

Зі змісту абзацу 7 пункту 5 договору купівлі-продажу житлового будинку вбачається, що ОСОБА_5 відчужуваний житловий будинок набуває в особисту приватну власність, бо на момент його набуття він у шлюбі не перебуває, однією сім'єю без реєстрації шлюбу ні з ким не проживає.

Згідно із пунктом 4 цього договору, за домовленістю сторін продаж відбувся за 159 516,00 грн. Суму у розмірі 28 516,00 грн продавець отримала готівкою від покупця до підписання цього договору, а решту суми у розмірі 131 000,00 грн покупець зобов'язується передати продавцю після отримання кредиту на придбання вказаного житлового будинку у Публічному акціонерному товаристві «Банк Кіпру» (далі - ПАТ «Банк Кіпру»), в день підписання цього договору - 11 травня 2012 року, не пізніше 18 год 00 хв.

11 травня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № 44/45-632/2012 («Кредит на купівлю житлової нерухомості» Ануїтет), за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 131 000,00 грн на придбання житлової нерухомості.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 11 травня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_5 укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 2.1.8 іпотечного договору, при укладенні цього договору іпотекодавець (ОСОБА_5) заявляє та гарантує, що він не перебуває у зареєстрованому шлюбі та не проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у розумінні статті 74 Сімейного кодексу України, з будь-якою особою.

На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна ОСОБА_5 зареєстрував право власності на вказаний житловий будинок, що підтверджується витягом із реєстру про державну реєстрацію прав № 34272087, виданим 25 травня 2012 року ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації».

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на той факт, що на час придбання спірного житлового будинку вона разом із ОСОБА_5 проживала однією сім'єю, як подружжя, без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство, а тому придбаний ОСОБА_5 житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності сторін у справі.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У контексті спірних правовідносин, для визнання спірного домоволодіння спільним майном сторін позивач, відповідно до вимог статтей 10, 60 ЦПК України 2004 року повинна довести, що на час придбання спірного житлового будинку - 11 травня 2012 року вона та відповідач проживали однією сім'єю і джерелом набуття домоволодіння були спільні сумісні кошти або спільна праця сторін.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі наявних у матеріалах справи доказах, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім'єю з відповідачем на час придбання спірного житлового будинку та придбання цього майна за спільні кошти, при цьому суди правильно визначили, що народження спільної дитини сторін - ОСОБА_6 не може підтверджувати факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету.

Крім того, суди правильно визнали, що надані позивачем фотографії є неналежними та недопустимими доказами на підтвердження наявності між сторонами у справі спільного побуту, взаємних прав та обов'язків подружжя, набуття майна тощо.

Крім іншого, встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період із серпня 2011 року по 10 листопада 2011 року суперечать моральним засадам суспільства), оскільки ОСОБА_5 в цей період часу перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суди надали належне обґрунтування, а переоцінка доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик