ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2102/19 Справа № 192/1663/17 Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Письмечівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, треті особи: Солонянська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, ОСОБА_2, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті його батька - ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.3-4/.

З урахуванням уточнених позовних вимог обґрунтовував свій позов тим, що він з поважних причин пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки не знав про смерть батька, не був сповіщений про його смерть, у зв'язку з роботою та проживанням за межами Дніпропетровської області. Також посилався на те, що номер телефону ним був змінений через втрату, а тому родичі не могли його повідомити вчасно про смерть батька. В подальшому неподання заяви про прийняття спадщини було обумовлене тривалим захворюванням, що триває по теперішній час. ОСОБА_1 в позові зазначає, що в період з 01 червня 2007 року по 01 червня 2008 року працював за цивільно-правовим договором у Запорізькій та Херсонській областях, де мешкав в населених пунктах за місцем виконання робіт, у зв'язку з чим був відсутній вдома протягом року, а тому не знав і не міг знати що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько. З родичами зв'язку не було через зміну номера телефону. Після завершення виконання робіт по цивільній угоді, позивач повернувся додому, оскільки за станом здоров'я подальше виконання трудових обов'язків стало не можливим. Всі ці обставини в сукупності позбавили його можливості вчасно подати заяву про прийняття спадщини, тому прохав відновити йому строк для прийняття спадщини та визначити строк на прийняття спадщини тривалістю в три місяці.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено /а.с.210-212/.

Не погодившись із таким рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі /а.с. 220-224/.

Сторони не скористалися своїм правом на подачу відзиву на зазначену вище апеляційну скаргу у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Так, в силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Новопокровка Солонянського району Дніпропетровської області помер ОСОБА_3, який на день своєї смерті був зареєстрований та мешкав в АДРЕСА_1 /а.с.190/, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану Солоняського районного управління юстиції Дніпропетровської області, серії НОМЕР_1, актовий запис №15 /а.с.186/.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне померлому майно, яке він успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 26/, та яке складається з земельної ділянки площею 8,088 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Письмечівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, яка належала померлій на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого на підставі рішення 14 сесії 23 скликання Письмечівської сільської ради народних депутатів від 13 березня 2001 року (а.с.27), та житлового будинку в АДРЕСА_1, що належав померлій згідно свідоцтва на право власності на жилий будинок /а.с. 28, 29-22/.

Згідно свідоцтва про народження та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження /а.с.24, 37/ ОСОБА_1 є сином померлого спадкодавця ОСОБА_3

Солонянською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа №398/2016, на майно померлого ОСОБА_3 /а.с.184-197/.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 ніхто, крім позивача ОСОБА_1 в 2016 році, не звертався.

24 грудня 2016 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу на його ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 /а.с.81/, а постановою державного нотаріуса Солонянської районної державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого у зв'язку з пропуском строку подачі заяви про прийняття спадщини /а.с.35, 193/.

Відмовляючи в задоволенні позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт правової необізнаності позивача про відкриття спадщини не є підставою вважати, що позивачем пропущено шестимісячний строк для подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини з поважної причини. Незнання про смерть спадкодавця та відсутність сумісної реєстрації разом зі спадкодавцем за однією адресою, як причина пропуску строку для прийняття спадщини, не може бути визнана судом поважною.

Колегія суддів у повній мірі погоджується з таким висновком, виходячи з наступних підстав.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За приписами статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву по прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

При розгляді цих справ судам слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд повинен дослідити поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на чинення цих дій.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Принцип «пропорційності» тісно пов'язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід'ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв'язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив місцевий суд, відмовляючи в задоволенні позову.

Відповідно до статті 81 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, колегія суддів, врахувавши принцип пропорційності між позовними вимогами та переслідуваною метою, вважає, що суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку в силу вимог статей 12, 77-81, 83, 89 ЦПК України, керуючись положеннями статей 1268-1270, 1272, 1273 ЦК України, встановивши характер відносин між сторонами, та врахувавши, що позивачем пропущено строк для подачі заяви про прийняття спадщини без поважних причин, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи колегією суддів відхиляються, оскільки вже були досліджені судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків районного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров