Єдиний унікальний номер 243/898/19 Номер провадження 22-ц/804/1896/19
Єдиний унікальний номер 243/898/19
Номер провадження 22-ц/804/1896/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О.В.

суддів: Азевича В.Б. Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Скат-Центр» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (суддя Пронін С.Г. повний текст рішення складено 24 травня 2019 року),

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Скат-Центр» (далі ТОВ «Скат-Центр») про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначав, що працював охоронником у ТОВ «Скат-Центр» до 23.01.2018 року, його було звільнено на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. В день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку. Просив суд стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 79 765,29 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 травня 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Скат-Центр» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що з висновками суду першої інстанції не згоден, вони були зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, було неповно з`ясовано обставини які мають значення для справи.

Просив рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 травня 2019 року скасувати, та ухвалите нове рішення, яким задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнувши на його користь з ТОВ «Скат-Центр» суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 січня 2018 року по 15 січня 2019 року в сумі 37 906,40 коп.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вирішуючи справу, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що остання виплата заборгованості по заробітній платі в сумі близько 3500 грн. була перерахована 16 січня 2019 року на його банківський рахунок.

Грубо порушуючи вимоги закону, суд не притягнув до участі по справі у якості третьої особи Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ і не поставив на обговорення сторін доцільність притягнення цієї сторони.

Вказує на те, що з наданого ним листа від 05.02.2019 року Управління державної виконавчої служби, остання виплата заборгованості по заробітній платі була здійснена згідно платіжного доручення № 2119 від 15.01.2019 року, тому вважає, що висновок суду першої інстанції про пропуск тримісячного строку є недоцільним, оскільки до суду з позовною заявою він звернувся 23.01.2019 року.

Від ТОВ «Скат-Центр» відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі спір виникає із трудових відносин та ціна позову становить, 79 765,29 грн. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні (1921 грн * 100 = 192 100 грн).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26 червня 1985 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 працював охоронником у ТОВ «Скат-Центр» у період часу з 16 травня 2013 року по 23 січня 2018 року, коли його було звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

На підставі вищевикладеного суд прийшов до висновку про те, що ТОВ «Скат-Центр» 23 січня 2018 року, тобто у день звільнення ОСОБА_1 , повинно було провести з ним повний розрахунок за всіма належними йому від товариства сумами.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, ухваленим 18 жовтня 2018 року у справі № 243/8825/18, провадження № 2/243/3020/2018, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Скат-Центр» про стягнення заборгованості по заробітній платі, яке набуло законної сили 20 листопада 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за січень 2017 року у сумі 5 194 грн. 58 коп., за лютий 2017 року у сумі 4 454 грн. 82 коп., за березень 2017 року у сумі 4 923 грн. 82 коп., за квітень 2017 року у сумі 4 590 грн. 20 коп. та за січень 2018 року у сумі 1 302 грн. 96 коп., а всього 20 466 грн. 38 коп.

Оскільки позивача було звільнено з ТОВ «Скат-Центр» 23 січня 2018 року та вказаним рішенням суду з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість по заробітній платі за січень 2017 року, лютий 2017 року, березень 2017 року, за квітень 2017 року та за січень 2018 року, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у день звільнення ОСОБА_1 з ТОВ «Скат-Центр» з ним не було проведено повний розрахунок по заробітній платі, заборгованість за якою складала 20 466 грн. 38 коп.

Однак, відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем було пропущено тримісячний строк для звернення з позовною заявою про стягнення середнього заробітку.

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 жовтня 2018 року № 243/8825/18 позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Скат-Центр» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено повністю.

Як було встановлено судом першої інстанції, повний розрахунок з позивачем було здійснено 06 березня 2018 року.

Згідно листа Головного територіального управління юстиції у м Києві від 05.02.2019 року, 29.12.2018 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.94).

Також в листі зазначено, що згідно платіжного доручення № 2119 від 15.01.2019 року боржником на користь стягувача перераховано залишок боргу у розмірі 3990,94 грн (а.с.94).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року з Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва було витребувано копію цього платіжного доручення (а.с.134).

На думку, позивача, остаточний розрахунок з ним було проведено тільки 15 січня 2019 року, коли було перераховано на його рахунок суму 3 990,94 грн. і тому висновок суду першої інстанції про пропуск ним тримісячного строку є помилковим.

Пунктом 1 Статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 19.12.2014р. №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» та статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Враховуючи, що Україна визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, то застосування судами цієї Конвенції має здійснюватись з обов`язковим урахуванням практики Європейського Суду з прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав.

Поряд з цим, ст. 8-1 КЗпП України визначає, якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди.

Суд вважає за можливе, розглядаючи цю справу, застосувати до спірних правовідносин практику Європейського Суду, а саме його рішення у справі «Меньшакова проти України».

У своєму рішенні Європейський суд з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року (остаточне 04.10.2010р.) зазначив наступне:

Пункт 56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМ3 та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року і тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права».

Пункт 57. Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Пункт 65. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 08 липня 1997 року по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункт 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду.

Отже, з урахуванням наведеної позиції Європейського Суду з прав людини, зокрема викладеній в п. 65 його Рішення, у позивача відсутнє право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 Кодексу законів про працю після ухвалення Слов`янським міськрайонним судом Донецької області рішення від 18.10.2018 року у справі про стягнення з ТОВ «Скат-Центр» на користь ОСОБА_1 стягнення заборгованості по заробітній платі.

Така позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, висловленими у подібних правовідносинах у постановах №807/1502/15 від 24 січня 2018 року та №810/1543/17 від 27 червня 2018 року, а також у справі №635/6277/14-ц від 06.12.2018 року.

За таких обставин, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі, що призвело до порушення норм матеріального права та невірних висновків по суті справи, а тому це рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 травня 2019 року скасувати.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Скат-Центр» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О. В. Халаджи

В. Б. Азевич

Г.В. Новікова