Справа № 458/297/17 Головуючий у 1 інстанції: Ніточко Л.Й.
Провадження № 22-ц/811/2130/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника Турківської м.р. Л/о Шубін І.О., відповідачки ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 24 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Турківської міської ради Турківського району Львівської області, ОСОБА_1 , в.о. міського голови про зобов`язання передати земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Турківської міської ради Турківського району Львівської області, ОСОБА_1 , в.о. міського голови, про зобов`язання передати земельну ділянку, посилаючись на те, що згідно акту Турківської міської ради від 01 липня 2005 року по вул. Потік, АДРЕСА_1 він є землекористувачем ділянки в розмірі 0.10 га. По абрису ділянки від 28.03.2002 року площа ділянки становить 1000 м2, із них 682 м2 під будівлями і 318 м2 для садівництва.

Зазначав, що схема-абрис ділянки від 13 лютого 2015 року є тотожною абрису ділянки від 28 березня 2002 року щодо будівель, проте ділянка для садівництва вказана розміром 289 м2, як власність міської ради і загальна площа ділянки тепер становить 971 м2.

29 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 адмінсуд встановив, що позивачка є власником будинку АДРЕСА_2 що стоїть АДРЕСА_3 ділянці НОМЕР_1 м2, яка межує з його ділянкою. Міська рада в акті від 01 липня 2005 року заперечувала власність ОСОБА_3 . Згідно графічних матеріалів за 2002 і 2015 роки «Будівля ДН» є власністю ОСОБА_3 , яку міська рада не визнає і вводить у план його ділянки.

З урахуванням власності ОСОБА_3 (ділянки 200 м2) АДРЕСА_4 (ділянка 289 м2) у його користуванні з площі 971 м2 залишена ділянка розміром 482 м2 (971-200-289). Документів на вилучення у нього ділянки міська рада не представила і схему абрис за 2015 рік завірила в.о. голови міста ОСОБА_1 .

02 листопада 2015 року на сесію Турківської міської ради ним подано заяву про поновлення прав на користування ділянкою розміром 1000 м2, але він отримав відповідь голови міської ради про те, що міська рада пропонує звернутися на сесію із заявою про внесення змін у «будівельний паспорт на будинок». Йому не відомо про існування такого документу як «будівельний паспорт на будинок» і тому ним в міську раду було подано скаргу щодо неналежного розгляду заяви. Однак його було повідомлено, що питання по заяві від 02 листопада 2015 року вирішено по суті і повторного розгляду не буде. 22 лютого 2017 року адмінсуд відмовив йому у задоволенні позову до виконкому міської ради про зобов`язання винести на розгляд сесії заяву від 02 листопада 2015 року.

ОСОБА_2 просив суд зобов`язати Турківську міську раду передати йому земельну ділянку розміром 0.10 га по АДРЕСА_1 у відповідності до акту Турківської міської ради від 01.07.2005 року.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 24 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 . Вважає рішення незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу, що суд безпідставно відмовив в уточненні позову. Зазначає, що Турківська міська рада не визнає його права на користування своєю ділянкою за відсутності державного акту на землю всупереч загально визначеному правилу, згідно якого сутність змісту основного права не може бути порушена. Незаконні дії посадових осіб Турківської міської ради Львівської області призвело до введення йому у схему абрис від 19 листопада чужої земельної ділянки, а суд помилково вважав уточнену вимогу протиправною і не врахував те, що Турківська міська рада свідомо створила конфліктну ситуацію.

Просить скасувати рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 24 травня 2019 року.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. Окрім цього, 12 вересня 2019 року від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Турківської м.р. Л/о ОСОБА_4 і Федчишак О.В. на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 , суд виходив з тих обставин, що Земельним Кодексом України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», передача у власність земельних ділянок не входить в компетенцію суду, а є виключно компетенцією місцевого самоврядування, в зв`язку з чим позивачем обрано неналежний спосіб захисту свої прав.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майноваго права та інтересу.

Згідно з вимогами ст.ст. 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Стаття 14 Конституції України гарантує право кожного громадянина мати у власності земельну ділянку. Право власності набувається громадянами України виключно відповідно до закону.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю), що передбаченого ч.1 ст. 81 Земельного кодексу України.

У відповідності до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 28.12.2005 року ОСОБА_2 визнано власником житлового будинку АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці розміром 682 кв.м. ( а.с.114-123).

Згідно акту від 01 липня 2005 року, складеним головним спеціалістом Турківського районного земельного відділу Стефанською Галиною Михайлівною в складі комісії: спеціаліста міської ради по будівництву ОСОБА_5 , депутата міської ради, члена комісії по земельних питаннях ОСОБА_6 , депутата міської ради по вулиці Потік Головчанського ОСОБА_7 .М ОСОБА_8 , вбачається, що було проведено фактичний обмір земельних ділянок по АДРЕСА_2 житлових будинків ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 Комісією встановлено, що ОСОБА_2 користується земельною ділянкою в розмірі 0, 10 га, розташованою по АДРЕСА_5 (а.с.25).

02 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Турківської міської ради (на сесію міської ради), а саме: про поновлення права на користування ділянкою в розмірі 1000 кв.м за рахунок земель міської ради; земельну ділянку винести в натурі та закріпити межовими знаками; на ділянку видати необхідні на це документи; за зловживання і за введення йому у план чужої власності і за невирішення питання по суті поставити питання перед головою міста про притягнення до відповідальності працівника міської ради ОСОБА_11 (а.с.81).

Листом №1440 від 17 листопада 2015 року, на заяву №1006 від 02 листопада 2015 року, Турківський міський голова Когут ОСОБА_12 . повідомив позивача про те, «що відповідно до свідоцтва на спадщину за заповітом серії АЕЕ №702706 від 22 жовтня 2001 року він являється власником будинку АДРЕСА_1 . Даний житловий будинок розташований на земельній ділянці, розміром 682 кв. м. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії АЕК №965027 від 07 грудня 2001 року ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці Турківської міської ради.

Згідно рішення сесії Турківської міської ради №694 від 01.03.2012 року ОСОБА_3 виділено земельну ділянку площею 0.02 га по АДРЕСА_2 , для обслуговування житлового будинку. Виділити земельну ділянку в натурі неможливо, оскільки житлові будинки АДРЕСА_6 АДРЕСА_7 .

У зв`язку з цим міська рада пропонує звернутися на сесію Турківської міської ради із заявою про вилучення із користування земельної ділянки площею 0.02 га яка знаходиться під житловим будинком в АДРЕСА_2 , та надання суміжної земельної ділянки Турківської міської ради не наданої у власність і користування, орієнтованою площею 0.03 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_8 , а також про внесення змін в будівельний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_8 а.с. АДРЕСА_9 ).

Із постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року вбачається, що 04 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Турківської міської ради, виконавчого комітету Турківської міської ради, міського голови Турківської міської ради Когут Г.Й. про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, постанову Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 листопада 2016 року, якою було позов задоволено скасовано.

В позові ОСОБА_2 до Турківської міської ради, виконавчого комітету Турківської міської ради, міського голови Турківської міської ради Когута Г.Й. про визнання бездіяльності протиправної та зобов`язання до вчинення дій відмовлено (а.с. 171- 174).

Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно норм ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

У відповідності до ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень визначених ст. 122 цього Кодексу. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки . Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглянути ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, за результати розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень.

Отже, статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування. Також слід зазначити, що відповідно до статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 п.б пп.5 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що суд не може підміняти державний орган та приймати замість нього рішення, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Орган місцевого самоврядування, як адміністративний орган, у межах своїх повноважень, повинен приймати рішення про надання земельної ділянки у власність, а тому зазначене питання не може бути вирішено у судовому порядку, оскільки такі дії суду суперечать принципу дискреційності повноважень органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування». Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» №. 30985/96)».

Враховуючи наведене, з огляду на зазначені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, приймаючи до уваги положення норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги про зобов`язання передати земельну ділянку розміром 0.10 га по АДРЕСА_8 у відповідності до акту Турківської міської ради від 01.07.2005 року задоволенню не підлягають.

До того ж, як вбачається з матеріалів справи, у позивача відсутні правовстановлюючі документи на дану земельну ділянку, тобто немає рішення про виділення та закріплення за ним земельної ділянки, наявний тільки акт від 01.07.2005 року, який не дає йому право на передачу земельної ділянки у власність, так як передача земельної ділянки у власність громадянам передбачає спеціальний порядок відповідно до земельного законодавства на підставі технічної документації із землеустрою, а при подачі позивачем заяви від 02.11.2015 року до Турківської міської ради (на сесію міської ради), а саме: про поновлення права на користування ділянкою в розмірі 1000 м2 за рахунок земель міської ради; земельну ділянку винести в натурі та закріпити межовими знаками; на ділянку видати необхідні на це документи; за зловживання і за введення йому у план чужої власності і за невирішення питання по суті поставити питання перед головою міста про притягнення до відповідальності працівника міської ради ОСОБА_11 , не були дотримані вимоги щодо діючого порядку передачі йому земельної ділянки у власність.

Також слід зазначити, що позивач в порядку ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання в суді першої інстанції не звертався з письмовою заявою про зміни предмету або підстави позову, а також не збільшував і не зменшував розмір позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, щорозглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 24 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.