Справа № 466/5066/18 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/148/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Львівського апеляційного суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гузьо Оксани Романівни на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Свірідової В.В., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и л а:

02.07.2018 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, який в подальшому уточнила та в якому просила суд ухвалити рішення, яким стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову - з 02 липня 2018 року, до досягнення дитиною повноліття та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 половину додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 2170 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі позову - з 02 липня 2018 року, до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 07 листопада 2009 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05.02.2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Син проживає разом з матір'ю та повністю перебуває на її утриманні.

Відповідач кошти на утримання дитини не надає та згоди щодо розміру аліментів ними не досягнуто, тобто останній ухиляється від покладеного на нього у відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України обов'язку утримувати свого сина до досягнення повноліття. В той же час він фізично здоровий, має можливість працювати та забезпечувати свою дитину. Просила стягувати з відповідача аліменти на сина в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, позивач просила стягнути з відповідача додаткові витрати в розмірі 2170 грн. 00 коп., згідно розрахунку, доданого до матеріалів справи. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_5, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1, ІПН -НОМЕР_1) аліменти на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а саме 1 944 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дня подачі позову - з 02 липня 2018 року, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_5, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1, ІПН -НОМЕР_1) половину додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 504 грн. 45 коп. (п'ятсот чотири грн. 45 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року оскаржив представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гузьо О.Р.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а саме 1944 грн. 00 коп. є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Стверджує, що відповідач погодився зі сплатою аліментів на неповнолітнього сина, однак щодо визначення розміру аліментів вважає за доцільне сплачувати їх у твердій грошовій формі в розмірі 1200 грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму, передбаченого для дитини відповідного віку. Звертає увагу на те, що у нього окрім сина позивачки є ще одна неповнолітня дитина від першого шлюбу - дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, на яку він, як батько, також сплачує аліменти в розмірі 600 грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Зазначає, що він в Україні постійної офіційно оплачуваної роботи не має, а відтак не має стабільного доходу для сплати аліментів у розмірі прожиткового мінімуму для дитини певного віку, який постійно змінюється. Вважає, що аліменти визначені в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн. 00 коп. є достатніми для задоволення потреб восьмирічної дитини, які б належним чином забезпечували йому здоровий розвиток та належний рівень проживання.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року в частині стягнення з нього аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а саме 1944 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дня подачі позову - 02 липня 2018 року до досягнення дитиною повноліття та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з нього аліменти в користь позивачки на неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі у розмірі 1200 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову та до досягнення дитиною повноліття із врахуванням індексу інфляції, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також просить судове рішення в частині стягнення з нього половини додаткових витрат на неповнолітнього сина в розмірі 504 грн. 45 коп. залишити без змін.

18 лютого 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що вимоги такої є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Стверджує, що доводи відповідача про наявність перешкод у спілкуванні з дитиною жодним чином не спростовують обов'язку батька утримувати свого неповнолітнього сина та не стосуються предмета позову. Відсутність коштів не звільняє батька від обов'язку утримувати неповнолітнього сина на рівні достатньому для його розвитку як фізичного, так і психологічного. Просить залишити без змін рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Ухвалою про призначення справи до розгляду в апеляційному суді від 14 січня 2019 року вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, без їх виклику.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, також шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явились.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а саме в частині задоволення позовної вимоги про стягнення аліментів на неповнолітню дитину у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується і судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Судом встановлено, що сторони по справі колишнє подружжя. Шлюб між ними розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05.02.2014 року (а.с.10-11).

Як вбачається з копії свідоцтва про народження, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 і батьками дитини є сторони по справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (а.с. 12).

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення аліментів у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а саме у сумі 1944 грн. 00 коп. щомісячно, суд виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання обов»язку щодо утримання неповнолітньої дитини і визначений позивачем розмір аліментів є обгрунтованим.

Проте, колегія суддів не в повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції, щодо визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, виходячи з наступного.

Положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ч.7 ст.8 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

За приписами ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 2 ст. 181 СК України).

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Так, у відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України с уд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Стаття 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Враховуючи обов'язок батьків утримувати своїх неповнолітній дітей, позивач також повинен вживати заходів для забезпечення утримання дітей, оскільки такі обов'язки закон покладає на обох батьків.

З матеріалів справи вбачається, що з відповідача за рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02 квітня 2009 року у справі № 2-686/2009 р. стягуються аліменти в користь ОСОБА_8, 1984 р.н. на малолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_9 в розмірі 600 грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 29 жовтня 2008 року. (а.с. 29) Також встановлено, що відповідач офіційно не працює, тобто стабільного доходу не отримує. Дані обставин судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення враховані не були.

Враховуючи рівність обов'язків батьків щодо утримання дітей, беручи до уваги не повністю доведений позивачкою розмір аліментів, колегія суддів з врахуванням встановлених усіх обставин справи приходить до висновку, що розмір аліментів, який підлягає стягненню слід зменшити з 1 944 грн. 00 коп. до 1200 грн.00 коп. А відтак, оскаржуване рішення суду в частині визначення розміру аліментів слід змінити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України(у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення частково порушено норми матеріального права, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду - зміні в частині розміру стягуваних аліментів, зменшивши такий з 1944 грн. 00 коп. щомісячно до 1200 грн. 00 коп. щомісячно. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Повний текст даної постанови складений 07 березня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п. 2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гузьо Оксани Романівни - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року змінити в частині визначення розміру стягуваних аліментів, зменшивши такий з 1944 грн. 00 коп. щомісячно до 1200 грн. 00 коп. щомісячно.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 березня 2019 року.

Головуюча: Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.