Провадження № 22-ц/4808/400/19
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Польською М.В. 18 грудня 2018 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 20 грудня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, про стягнення шкоди, завданої законом, який визнаний неконституційним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в жовтні 2018 року до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення шкоди завданої законом, який визнаний неконституційним, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 50453,23 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначив, що з 06.10.2016 року він як суддя у відставці перебуває на обліку у Тисменицькому об`єднаному управлінні ПФУ Івано-Франківської області, де отримує довічне грошове утримання. З часу призначення довічного грошового утримання, тобто з жовтня 2016 року згідно п. 164.2.19 ПК України (який був чинний з 01.04.2014 року), таке оподатковувалось. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року визнано таким, що є неконституційним положення абзацу першого підпункту 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України, отже до даного часу (з жовтня 2016 року до 27.02.2018 року) відбулось фактично звуження змісту обсягу прав позивача на майно у вигляді пенсійних виплат.

Утримання за вказаний період складає 50453,23 грн. (податок на доходи фізичних осіб 46572,26 грн. та військовий збір 3880,97 грн.).

Такі утримані кошти вважає збитками у вигляді упущеної вигоди.

Просив позов задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу. Вважає оскаржуване рішення таким, що прийняте з порушенням вимог ст. 263 ЦПК України з огляду на наступне.

Спростовуючи доводи позовної заяви, суд дійшов висновку, що оскільки положення абзацу першого підпункту 164.2.9 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України набрало чинності 11 січня 2015 року, а були визнані неконституційними і втратили чинність 27.02.2018 року на підставі рішення Конституційного Суду України у справі №1-р/2018, то Тисменицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, оподатковуючи щомісячне довічне грошове утримання діяло до 27.02.2018 року відповідно до чинного законодавства.

Крім цього, суд відмовляючи в позові, зазначив у рішенні, що позивач категорично заперечив у відповіді на відзив щодо заміни відповідача.

З таким висновком суду не погоджується і зазначає, що внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання йому було заподіяно майнову шкоду у виді утриманого податку з доходів фізичних осіб та військового збору за період з жовтня 2016 року по лютий 2018 року в розмірі 50453,23 грн.

Оскільки він недоотримав належні йому кошти в сумі 50453,23 грн. через дію неконституційної норми закону, то і компенсація цих коштів повинна бути здійснена в порядку ст. 152 Конституції України, ст.ст. 22, 1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства. З огляду на наведене посилання суду в оскаржуваному рішенні на те, що управління Державної казначейської служби не є належним відповідачем у справі є безпідставними.

Зазначає, що на час постановлення оскаржуваного рішення аналогічну справу №686/6775/18 про стягнення коштів, де відповідачем значиться Держава Україна в особі Державної казначейської служби в Україні в м. Хмельницькому, Верховний Суд у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 5 грудня 2018 року призначив до розгляду. І відповідно до приписів ст. 252 ЦПК України, суд мав право зупинити провадження у справі, чого зроблено не було.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження. Зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи №686/6775/18.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року провадження у вищевказаній справі поновлено у зв`язку з усуненням обставин, що викликали його зупинення, оскільки Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 05.09.2019 року розглянуто зазначену вище справу.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу в його відсутності.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду залишити без змін.

Представник третьої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце розгляду справи належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є суддею у відставці Івано-Франківського окружного адміністративного суду, що підтверджується копією посвідчення судді у відставці №02854 (а.с. 9).

Згідно копії Довідки Тисменицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області №4576/032 від 14.09.2018 року ОСОБА_1 перебуває на обліку у Тисменицькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, де отримує довічне грошове утримання суддям. Сума щомісячного відрахування податку з нарахованого позивачу довічного грошового утримання за період з жовтня 2016 року по лютий 2018 року становить 46572,26 грн. податку на доходи фізичних осіб та 3880,97 грн. військового збору (а.с. 8).

Утримання зазначених сум податку з доходів фізичних осіб та військового збору з призначеного довічного грошового утримання позивача було передбачено абз. першим п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України зі змінами, внесеними Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року по справі №1-6/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення ПК України в частині оподаткування пенсії набрали чинності 01.01.2015 року і не визнані такими, що не відповідають Конституції України з часу їх прийняття, а тому Тисменицьке об`єднане управління ПФУ Івано-Франківської області, здійснюючи відповідні відрахування, до 27.02.2018 року, тобто до моменту визнання Конституційним Судом України таким що є неконституційним положення абзацу першого підпункту 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України, діяло відповідно до чинного законодавства. Крім того, держава у спірних правовідносинах щодо прийняття закону, який визнаний неконституційним, не діє через управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, а позивач категорично заперечив щодо заміни відповідача.

Однак, апеляційний суд не може в повній мірі погодитись із такими висновками з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.

Відповідно до пункту сьомого частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України закріплено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнено у зв`язку з поданням заяви про відставку постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» №1600-VIII від 22.09.2016 року, тобто до набуття чинності 30.09.2016 року Законом «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року.

З огляду на наведене на час виходу позивача у відставку спірні правовідносини регулювалися Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI у редакції, зміненій Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VIII.

Даний Закон визначав статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Професійні судді є носіями судової влади в Україні, які здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення суддів, в тому числі суддів у відставці, регулювалося спеціальними нормами Закону.

Встановлено, що предметом судового розгляду у даній справі є вимога судді у відставці про стягнення з Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області майнової шкоди у сумі 50453,23 грн., завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Отже, спір, який виник між сторонами, стосується виплати довічного грошового утримання, право на яке у позивача виникло у зв`язку із виконанням ним професійних обов`язків на посаді судді та припиненням виконання цих обов`язків, тобто стосується діяльності позивача на публічній службі, а тому має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року по справі №757/70264/17-ц та від 05.06.2019 року по справі №686/23445/17, а також постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 року по справі №686/6775/18.

Наведене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який, не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що розгляд даної вимоги скарги належить здійснювати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

В силу частин першої та другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Оскільки дана вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, провадження у справі в цій частині слід закрити, роз`яснивши позивачу право звернутися з відповідним позовом в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 374, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення шкоди, завданої законом, який визнаний неконституційним - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення до суду з даним позовом в порядку адміністративного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко