Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(ЗАОЧНЕ)

01 березня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Л. М. ,

при секретарі Вангородська О. С.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження в залі суду № 4 цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач КЕВ м.Біла Церква звернувся до суду з цивільним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, мотивуючи тим, що на балансі КЕВ м.Біла Церква перебуває гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі спеціального ордеру на житлове приміщення в гуртожитку №85 від 07.04.2014 року ОСОБА_1 надано право на вселення до кім.№7а цього гуртожитку разом з дочкою ОСОБА_2 .. Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 13.03.2018 року №58 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 звільнено наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 13.03.2018 року №49-РС з військової служби в запас через службову невідповідність та виключено її із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 . Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд виселити відповідачів з кім. АДРЕСА_2 .

Представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про місце час та дату розгляду справи повідомлялись належно, причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи відсутність заперечень з боку позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі.

Судом встановлено, що на балансі КЕВ м. Біла Церква перебуває гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням ВК БМР №141 від 23.04.2013 року.

На підставі спеціального ордеру на житлове приміщення в гуртожитку №85 від 07.04.2014 року ОСОБА_1 надано право на вселення разом з дочкою ОСОБА_2 до АДРЕСА_3 .

Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 13.03.2018 року №58 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 звільнено наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 13.03.2018 року №49-РС з військової служби в запас через службову невідповідність, виключено із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 .

Відповідно до Довідки №20 від 23.01.2014 року ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку у ВК БМР з 13 листопада 2007 року.

З 17.08.2018 року на підставі наказу №117 від 16.08.2018 року ОСОБА_1 працює в Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь» на посаді молодшої медичної сестри хірургічного відділення клініки (амбулаторної допомоги), що підтверджується Довідкою №64 від 08.02.2019 року.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням положень статей 55, 124 Конституції України та відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України і ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, проте лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а юрисдикція судів поширюється на всі відносини, що мають правовий характер.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 127 ЖК УРСР, пункту 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Згідно із частиною другою статті 128, статті 129 ЖК Української РСР, частини першої пункту 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до абз. 4 п.5.10 Наказу МО України від 30.11.2011 року «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України10 січня 2012 р. за N 24/20337 ( далі - Інструкція), особа, яка звільнена з військової служби і має вислугу менше ніж 10 років у календарному обчисленні, підлягає виселенню з гуртожитку з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також особи, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до п. 5.1 Інструкції, гуртожитки призначені для тимчасового проживання курсантів (слухачів) і військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського і офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, під час навчання у військових навчальних закладах МО України або проходження ними військової служби.

Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки, казарми та інші будівлі, які мають бути зареєстровані у виконавчому комітеті сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад або районній державній адміністрації.

У гуртожитках можуть розміщуватися працівники ЗС України на період роботи за умови відсутності в них місця проживання та інші особи, які прибули у військову частину на визначений термін для виконання службових завдань.

Розміщення таких осіб у кімнатах разом з особами, які проживають в гуртожитках на підставі спеціальних ордерів, забороняється.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивач в обґрунтування вимог посилається на те, що відповідачка ОСОБА_1 звільнилася із військової служби, тому і силу вимог ст.132 ЖК УРСР її та ОСОБА_2 необхідно виселити із житлового приміщення.

Разом з тим, законодавець визначив вичерпний перелік обставин з настанням яких позивач наділений правом ініціювати виселення відповідачів, зокрема при звільненні ОСОБА_1 .

В даному випадку ОСОБА_1 з 17.08.2018 року на підставі наказу №117 від 16.08.2018 року ОСОБА_1 працює в Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь» на посаді молодшої медичної сестри хірургічного відділення клініки (амбулаторної допомоги), на що позивач уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про необхідність виселення відповідачів.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з переміщенням по службі одного із подружжя, пов`язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з малолітньою дитиною з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не доведено обставини щодо порушення відповідачами прав за захистом яких він звертається до суду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені витрати суд залишає за позивачем.

Керуючись ст. ст. 125, 128, 129, 132 Житлового Кодексу, Наказом МО України від 30.11.2011 року «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України10 січня 2012 р. за N 24/20337, ст. ст. 12, 76 - 81, 206, 223, 258, 259, 264 - 265, 268,280-284 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволення позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено позивачем.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути переглянуте за заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повне рішення складено 01.03.2019 р.

СуддяЛ. М. Кошель