Справа № 461/4531/18 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/2148/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Синявської Інни Вальдемарівни на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 вересня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Зубачик Н.Б., -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ЛКП «Центральне», в якому просить усунути перешкоди у користуванні прибудинковою територією біля будинків № АДРЕСА_1 шляхом демонтажу ЛКП «Центральне» самочинно встановлених воріт заїзду на подвір`я між житловими будинками АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що він проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Між будинками АДРЕСА_1 проїзд з аркою, через який проходить шлях до внутрішнього дворику вище вказаних будинків, а також їх фасадів. Також через вказаний двір проходить аварійний виїзд з прилеглого ТзОВ Фірма «Галімпекс - Склодзеркальний завод». Вказаний проїзд закритий металевою брамою, яка не дає можливості позивачу користуватися прибудинковою територією та внутрішнім подвір`ям, яке прилягає до будинків АДРЕСА_1 . На даний час у внутрішньому подвір`ї самочинно влаштовано стоянку транспортних засобів, яка обмежує доступ до вище вказаних будинків. Стверджує, що директору ЛКП «Центральне» було скеровано лист від ГУ ДСНС України у Львівській області щодо забезпечення вільного проїзду та доступу до вказаного вище подвір`я та постійного утримання заїзду відкритим і вільним. Зазначає, що транспортні засоби у вказаному подвір`ї паркуються на зелених насадженнях, чим порушують Правила дорожнього руху України. Таким чином, позивач вважає, що порушуються його права користуватися та розпоряджатися майном в повному обсязі відповідно до ст. 391 ЦК України, а саме вільного доступу до подвір`я вказаного будинку. Позивач звертався у всі можливі інстанції для усунення порушень, проте не отримав бажаного результату. Просить позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Центральне» за участю третіх осіб про усунення перешкод в користуванні прибудинковою територією біля будинків № 23 АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 шляхом демонтажу самочинно встановлених воріт заїзду на подвір`я між житловими будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 - відмовлено. Судові витрати покладено на позивача.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 вересня 2018 року оскаржив представник позивача ОСОБА_1 адвокат Синявська Інна Вальдемарівна. Вважає, що судом першої інстанції рішення ухвалене з порушенням вимог чинного законодавства України, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що судом не враховано те, що самовільно об лаштовані ворота перекривають виїзд для власників суміжних земельних ділянок третьої особи ТзОВ «Фірма «Галімпес-Склодзеркальний завод». Самовільне облаштування воріт є порушенням Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених Наказом МВС України від 30.12.2014 року № 1417, суперечить вимогам Положення про порядок облаштування благоустрою прибудинкової території та влаштування приквартирних двориків у м. Львові, затвердженого рішенням Львівської міської ради від 08.08.2014 року № 603.

Суд першої інстанції на порушення вимог ч. 5 ст. 12 ст. ст. 263, 265 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з`ясуванню обставин справи, порушив право на справедливий судовий розгляд, передбачене як законодавством України так і Європейською практикою з прав людини.

Просить рішення Галицького районного суду від 18 вересня 2018 року скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

У відзиві ЛКП «Центральне» зазначає про безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги. Звертає увагу на те, що мешканцями будинків АДРЕСА_3 АДРЕСА_3 неодноразово проводились збори, де вирішувалось питання встановлення воріт заїзду на подвір`я між будинками, оскільки там часто збирались особи в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння. Більшістю голосів мешканців двох будинків вирішено встановити ворота, які забезпечать прибудинкову територію в належному санітарному стані. Дана обставина зафіксована протоколом зборів мешканців будинку від 03.01.2017 року та ключі від брами були роздані охороні ТзОВ «Галімпекс-Склодзеркальний завод» та сусідам будинків 23Б та 25Б, в тому числі і позивачу. На останніх зборах мешканців будинків АДРЕСА_1 , на яких ОСОБА_1 був присутній, він теж виявив бажання отримати ключі від воріт, проте в подальшому від отримання відмовився, так як йому не підійшло місце для паркування належного йому транспортного засобу. Вважає, що демонтаж огороджувальної конструкції у вигляді воріт не допоможе у вирішенні питання паркування автомобіля позивача. Зазначає, що ЛКП «Центральне» є неналежним відповідачем у справі, оскільки жодних воріт не встановлювали, крім того жодних звернень від склодзеркального заводу щодо аварійного виходу також немає. Браму встановили мешканці згідно спільного рішення, за власні кошти. Позивач безпідставно посилається на вимоги ст. ст. 391, 396 ЦК України та ст. 41 Конституції України, оскільки має безперешкодний доступ до подвір`я, і саме він порушує норми ст. 319 ЦК України, оскільки зневажає інтереси більшості мешканців прилеглих будинків, захищаючи лише власні інтереси.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 , рішення Галицького районного суду м. Львова від 18.09.2018 року залишити без змін.

У поданому відзиві третя особа - ТзОВ Форма «Галімпекс-Склодзеркальний завод» в особі генерального директора - О.Б. Дацко, стверджує, що згаданий вище заїзд між будинками 23Б та 25Б є аварійним на територію Товариства і його не можна закривати в принципі, бо це є грубим порушенням правил пожежної безпеки в Україні. Між будинками з часу створення Підприємства існував та існує проїзд аркою на територію підприємства. Враховуючи, що підприємство відноситься до потенційно небезпечних об`єктів і має напружений автомобільний трафік, для забезпечення безпечних умов праці, згідно з вимогами «Правил пожежної безпеки в Україні» повинно мати три виїзди-заїзди на територію (основний, запасний, аварійний). Мешканці навколишніх будинків самовільно без жодних дозволів встановили металеві ворота, які зачинені на колодку, а на загородженій ділянці самовільно облаштували паркування автотранспорту. Встановлення вказаних воріт у проїзді між будинками АДРЕСА_4 Б та АДРЕСА_3 м АДРЕСА_5 Львові порушує «Правила пожежної безпеки в Україні» та суперечить вимогам Положення про порядок облаштування приквартирних двориків у м. Львові, затвердженого рішенням Львівської міської ради від 08.08.2014 року № 603. Крім вищенаведених нормативних документів, які підтверджують недопустимість облаштування місць паркування транспортних засобів, 16.10.2011 року інспектором сектору з питань профілактичної діяльності Галицького РВ УМВС України в м. Львові було винесено припис про усунення порушень вимог пожежної безпеки. 17.01.2017 року під час проведення комісійного обстеження подвір`я та факту закриття виїзду по АДРЕСА_1 , працівниками управління ДСНС України зафіксовано порушення та направлено листа до директора ЛКП «Центральне» з вимогою забезпечити вільний доступ до вказаного подвір`я та завжди утримувати заїзд до нього відкритим і вільним. З огляду на наведене просить апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 задовольнити, рішення Галицького районного суду м. Львова від 18.09.2018 року скасувати.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, також і шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

З копії протоколу проведення зборів з мешканцями будинку АДРЕСА_1 щодо самовільно встановленої брами між даними будинками від 03.01.2017 року вбачається, що мешканці вказаних будинків встановили металеву загорожу на в`їзді між будинком 23Б 25Б до прибудинкової території з метою запобігання проникнення сторонніх осіб, які регулярно розпивають спиртні напої, вживають наркотичні засоби і ходять по нужді, скидають сміття. Також зазначено, що ключі від брами були роздані охороні ТзОВ «Галімпекс-Склодзеркальний завод» та сусідам будинків № № АДРЕСА_1 .

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надано, а судом не здобуто, жодного належного та допустимого доказу щодо наявності в нього перешкод щодо вільного користування прибудинковою територією. Твердження, викладені стороною позивача у позовній заяві не знайшли свого підтвердження в наявних у матеріалах справи доказах. У зв`язку із цим, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду погоджується колегія суддів.

Як зазначено у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України 03.09.2015 року у справі № 6-84цс14, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017 - ст. 4 ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Також обраний спосіб захисту повинен відповідати критеріям ефективності, тобто повинен забезпечити поновлення порушеного права

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Проте, пред`являючи позов про усунення перешкод та зобов`язання до вчинення дій, позивач не надав доказів існування перешкод у користування саме подвір`ям дворі будинків АДРЕСА_4 АДРЕСА_3 внаслідок облаштування мешканцями згаданих будинків воріт з метою запобігання проникнення сторонніх осіб, які регулярно розпивають спиртні напої, вживають наркотичні засоби і ходять по нужді, скидають сміття.

Отже, позивачем не доведено факту порушення його прав як власника спільного майна, а для вирішення питання щодо демонтажу самочинно встановлених воріт на подвір`ї між будинками АДРЕСА_4 та № АДРЕСА_3 на АДРЕСА_6 . АДРЕСА_7 позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи відповідач (ЛКП «Центральне») даних воріт про демонтаж яких просить позивач не встановлював, відтак не зобов`язаний відповідати.

В той же час встановлено, що ворота встановлені мешканцями будинку, які мають по справі процесуальний статус третіх осіб, відповідачами до участі в справі позивачем не залучались.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі). Аналогічні приписи закріплені у частинах першій і третій статті 13 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі; частина друга статті 48 цього Кодексу у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача.

Така правова позиція є усталеною в практиці Великої Палати Верховного Суду.

Інші докази та обставини, на які є посилання у апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Оскільки в цьому випадку колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат не вирішується.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 27 вересня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Синявської Інни Вальдемарівни залишити без задоволення

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.