Справа №173/1599/18
Провадження №2/173/62/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого судді Петрюк Т.М.

При секретареві Рудовій Л.В.

За участю позивача ОСОБА_1

Представника позивача - адвоката Позднякова В.Г.

Представника відповідача - адвоката Єрохіна О.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

13.07.2018 року до суду звернулася позивач ОСОБА_1 , з позовом про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням до відповідача ОСОБА_2

06.09.2018 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи.

07.09.2018 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 12 листопада 2018 року.

12.11.2018 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений в зв`язку з неявкою в судове засідання позивача і представника позивача. Справа призначена до розгляду на 13.12.2018 року

13.12.2018 року проведене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду на 27.02.2019 року.

27.02.2019 року в судовому засіданні оголошена перерва до 04.04.2019 року.

04.04.2019 року в судовому засіданні оголошена перерва до 29.07.2019 року.

29.07.2019 року розгляд справи в судовому засіданні відкладений за клопотанням позивача. Справа призначена до розгляду на 01.10.2019 року

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.

01.10.2019 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення

Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідача втративши право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: вона, дошлюбне прізвище ОСОБА_3 , є власником будинку АДРЕСА_1 . Її право власності на зазначене домоволодіння підтверджується договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно, житловою площею не більше 60 м. АДРЕСА_2 . на ім`я ОСОБА_4 , посвідченого нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дунай Л.В., від 28.09.1984 року.

27.02.1985 року нею укладено шлюб з відповідачем і після укладення шлюбу вона змінила своє прізвище ОСОБА_3 на ОСОБА_5 .

16.09.1986 року за її згодою за вказаною адресою був зареєстрований відповідач, як її чоловік.

Близько 10 років тому, з 2007 року її стосунки з відповідачем розладились. А згодом їх сім`я фактично припинила своє існування.

З травня 2017 року відповідач за вказаною адресою не проживає, так як самостійно визначив місцем свого проживання інше житло. Його особисті речі у будинку відсутні, участі в утриманні будинку і оплаті комунальних послуг відповідач не приймає. Поштову кореспонденцію не отримує.

В 2018 році вона звернулась з позовом до суду про розірвання шлюбу, оскільки відповідач відмовлявся розривати шлюб в позасудовому порядку.

Будь-яких домовленостей між нею і відповідачем щодо користування житловим приміщенням та збереження права користування житлом за в відсутності відповідача між ними не було

Реєстрація відповідача у належному позивачу будинку створює перешкоди у користуванні ним. Вона самостійно не має можливості зняти відповідача з реєстраційного обліку у належному їй будинку, так як для цього потрібна його особиста присутність, що й стало підвою звернення до суду.

Позивач і представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі за підставами, викладеними в позовній заяві та просить їх задовольнити. Також позивачка пояснила, що з травня 2017 року відповідач у належному їй будинку не проживає. Він добровільно забрав свої речі і документи, і на даний час проживає з іншою жінкою. Даний будинок вона побудувала із своїм першим чоловіком ОСОБА_6 . Коли вона уклала шлюб з відповідачем будинок був вже готовий, вони лише підключили газове опалення та зробили косметичний ремонт. До того в будинку вже було електропостачання, водовідведення. Тобто будинок був готовий для проживання в ньому. В подальшому будь-яких будівельних робіт вони у вказаному будинку не проводили, оскільки відповідач полюбляв жити в своє задоволення. Досить часто випивав, зустрічався з іншими жінками, що в кінці призвело до того, що шлюб між ними розірваний. Відповідач добровільно пішов з будинку проживати в інше місце. Вона йому весь цей час не перешкоджала користуватись будинком. Але відповідач жити до будинку не повертався. А намагався у час, коли її не було в домоволодінні, забрати речі, які хотів. Таким чином на даний час будь-яких речей відповідача у будинку немає, оскільки він їх вивіз.

Відповідач і представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому відповідач пояснив, що він не проживає у зазначеному домоволодінні з травня 2018 року. Так як у його дружини виявився коханець, з яким вона почала проживати, а він вимушений був піти з дому. При цьому позивачка змінили замки в будинку і він не міг потрапити до будинку. Він приймав участь у будівництві цього будинку, оскільки, коли він почав жити з позивачкою були лише стіни. Все інше вони добудовували спільно, мазали будинок, білили, провели газ. Він разом з батьками позивачки ставив вікна, двері в будинку. З приводу вселення його в будинок він нікуди не звертався.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності на житло та право користування житловим приміщенням.

Як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) є власником будинку АДРЕСА_1 . Право власності позивача на зазначене домоволодіння підтверджується договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно, житловою площею не більше 60 м. АДРЕСА_2 . на ім`я ОСОБА_4 , посвідченого нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дунай Л.В,. від 28.09.1984 року.

27.02.1985 року між сторонами укладено шлюб і після укладення шлюбу позивачка змінила своє прізвище ОСОБА_3 на ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу.

16.09.1986 року у будинку за адресою: Перший АДРЕСА_1 був зареєстрований відповідач, як чоловік позивачки, що підтверджується даними домової книги. Таким чином судом встановлено, що відповідач був зареєстрований в належному позивачу будинку як член сім`ї власника будинку.

За доводами позивача відповідач ОСОБА_2 , з травня місяця 2017 року не проживає в належному позивачці будинку.

Даний факт підтверджується актом депутата Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області від 07.06.2018 року в якому зазначається, що ОСОБА_2 , в будинку АДРЕСА_1 не проживає один рік.

Даний факт також підтверджуєься показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні.

Так свідки ОСОБА_7 , і ОСОБА_8 , в судовому засіданні пояснили, що з 1982 року вони отримали земельні ділянки під будівництво поряд із земельною ділянкою позивачки (тоді її першого чоловіка) і всі разом будувались. Будинок був збудований майже повністю позивачкою і її першим чоловіком. Потім позивачка одружилась з відповідачем і вони зайшли до будинку і стали проживати. Будинок був майже готовий. Залишилось провести лише газ та зробити оздоблювальні роботи. Роботи по добудові будинку допомагав робити батько позиваки. Їм відомо, що з 2017 року ОСОБА_2 , не проживає в будинку позивачки. Як їм відомо останній живе з іншою жінкою. Вини бачили, що відповідач приходив до будинку взимку лише один раз, щоб забрати свої речі.

Свідок ОСОБА_9 ,. в судовому засіданні пояснила, що вона проживає по с сусідству зі сторонами з 2017 році. ОСОБА_2 ,. вона бачила в цьому будинку лише два рази, коли останній забирав свої речі. При цьому він скандалив з позивачкою, вони навіть викликали працівників поліції.

Свідок ОСОБА_10 ,. в судовому засіданні пояснив, що в він є батьком позивачки. В 1982 році його донька разом з першим чоловіком отримали земельну ділянку і почали будувати будинок Він допомагав своїй донці будуватись і до 1985 року будинок був майже повністю побудований. Відповідач прийшов проживати вже в готовий будинок. І робив лише незначні роботи, прокладав доріжки, робив косметичний ремонт. Всі інші роботи робив особисто він з першим чоловіком позивачки.

Свідок ОСОБА_11 , в судовому засіданні пояснив, що він є першим чоловіком позивачки. Коли вони одружились, разом працювали на одному підприємстві та отримали земельну ділянку під будівництво і розпочали будівництво будинку. Потім життя між ними не склалось і він перевів права забудовника на даний будинок дружину. А сам пішов проживати в інше місце. Але на час, коли вони припинили спільне проживання, будинок був майже готовий і в ньому можна було проживати. На даний час він помирився зі своєю колишньою дружиною і з 2017 року він проживає разом з нею у цьому ж будинку. На той час коли він став проживати з позивачкою її чоловік ОСОБА_2 , у цьому будинку вже не проживав.

Свідок ОСОБА_12 , в судовому засіданні пояснила, що відповідач участі у будівництві будинку не приймав ОСОБА_13 за час проживання у будинку будь-яких будівельних робіт не здійснював, оскільки не дуже полюбляв працювати. Всі роботи по будинку робила в основному одна позивачка. Коли потрібно було щось зробити по будинку, де потрібно було вміння та сила чоловіка, то позивачка зверталась до її чоловіка. Так електропроводку в будинку робив її чоловік. Коли протік дах, її чоловік його полагодив. З 2017 року ОСОБА_2 , в даному будинку взагалі не проживає як їй відомо проживає з іншою жінкою

Допитані зі сторони відповідача свідки ОСОБА_14 і ОСОБА_15 ,. в судовому засіданні пояснили наступне.

Свідок ОСОБА_14 , пояснив, що він є сином сторін. Йому невідомо чого його батьки припинили спільне проживання. Зі слів його батька мати обмежувала його в харчуванні, фінансово. Тому батько «зійшов з дому». Батько намагався налагодити стосунки з матір`ю, але остання конфліктує. Батько припинив проживати в будинку з травня 2018 року.

Свідок ОСОБА_15 ,. в с удовому засіданні пояснила, що вона познайомилась з ОСОБА_2 , в травні 2018 року. Він допомагав перевозити їй речі, оскільки вона переїздила проживати в інше житло. ОСОБА_2 , розповів їй, що йому ніде проживати, і так як у неї залишалась вільна квартира, з якої вона вибиралась, вона запропонувала йому там проживати. ОСОБА_2 ,. також розповідав їй, що він з дружиною не проживає вже один рік. Дружина створює йому неможливі умові для проживання, у нього немає ні ключів від будинку, ні доступу до житла.

Відповідно до ст. 405 ЦК України - Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт не проживання відповідача в будинку позивача протягом одного року, а саме з травня 2017 року, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратила право користування належним позивачу житловим приміщенням підлягають задоволенню. Дане рішення приймається судом відповідно до обраного позивачем способу захисту цивільних прав, а саме припинення права користування житловим приміщенням, який передбачений ст. 16, 405 ЦК України, та з якими погоджується суд.

Відповідач не надав суду будь-яких доказів того, що він припинив користуватись спірним будинком в більш пізніший час, ніз з травня 2017 року. При цьому суд критично відноситься до показань свідка ОСОБА_14 , який показав, що відповідач перестав проживати в спірному будинку з травня 2018 року, оскільки даний свідок є сином відповідача. За його словами у нього погані відносини з матір`ю. Крім того сам свідок пояснив, що 2003-2004 року він у спірному будинку не проживає і не зареєстрований. Його робота постійно пов`язана із відрядженнями. З чого суд приходить о висновку, що даний свідок не був обізнаний детально про відносини з його батьками. Та коли саме вони припинили спільне проживання, а дані показання надані цим свідком на захист свого батька. Крім того, як пояснював сам свідок йому невідомо чому батьки припинили спільне проживання. В свою чергу даний свідок підтвердив факт непроживання відповідача в спірному будинку, як пояснив: «батько зійшов з дому». Свідок ОСОБА_15 , пояснила суду, що ОСОБА_2 , в травні 2018 року розповідав їй, що з дружиною не проживає вже рік. Тобто даний свідок хоч і надавала пояснення на користь відповідача, але підтвердила фак. Непроживння його в спірному будинку з 2017 року. Також факт непроживання відповідача у спірному будинку з 2017 року підтверджується і рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.10.2018 року про розірвання шлюбу між сторонами. Яким встановлено, що сторони спільно не проживають з 2017 року.

Не знайшов свого підтвердження і факт того, що позивачка чи інші особи створювали перешкоди відповідачу у користуванні будинком. Оскільки всі свідки підтверджували, що відповідач приїздив до будинку, в тому числі і у відсутність позивачки, і забирав свої речі. А свідок ОСОБА_9 , яка не є родичем сторін пояснювала, що саме ОСОБА_2 зчинив сварку у домоволодіння позиачки, яка вимагала вручання поліції.

Також судом встановлено, що позивачка набула права власності на зазначене вище домоволодіння до шлюбу з відповідачем, перебуваючи у шлюбі зі своїм першим чоловіком ОСОБА_11 , отримавши земельну ділянку для будівництва та побудувавши на ній будинок. Відповідач не надав суду будь-яких доказів того, що саме ним здійснювалось будівництво будинку. Не зміг назвати які саме будівельні роботи ним буди виконані. В свою чергу позивачем надані чеки, квитанції, накладні, які підтверджують придбання будматеріалів до укладення шлюбу з відповідачем. Свідки ОСОБА_7 ,, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , в судовому засіданні пояснили, що вони разом будувались, і коли позивачка почала проживати з відповідачем однією сім`єю, будинок був вже майже готовий до проживання в ньому. Залишилось провести лише незначні роботи по підключенню газу та оздоблювальні роботи.

З чого суд приходить до висновку, що зазначений вище будинок є приватною власністю позивачки, а не спільною сумісною власністю сторін, відповідно до положень п.1,2 ч. 1 ст.57 СК України.

Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.

Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не надано доказів того, що позивач чи інші особи створювали йому перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням, що він звертався до компетентних органів з вимогами про вселення його до будинку, зі скаргами на дії позивачки щодо створення йому перешкод у користуванні будинком, тощо. З чого суд приходить до висновку, що відповідач припинивши проживання в даному будинку не мав і на даний час не має наміру проживати у будинку позивача та користуватись ним, оскільки будучи завчасно ознайомлений з наявністью даного позову в провадженні суду, не подав зустрічного позову, про усунення перешкод у користуванні будинком або вселення в нього. Та не надав будь-яких доказів які б свідчили про його намір поселитись і проживати у зазначеному вище будинку.

За даних обстави, суд з метою захисту права власності позивача, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати відповідача ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, судом встановлено, що реєстрація відповідача без проживання та користування у належному позивачу житловому приміщенні порушує право приватної власності позивача на зазначене житлове приміщення.

Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином рішення суду про визнання ОСОБА_16 , таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов`язків на орган, що здійснює державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як позовні вимоги задоволені , суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704.80 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням - задовольнити

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (паспорт НОМЕР_1 , виданий Верхньодніпровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 04 березня 1997 року), ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: Перший АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (паспорт НОМЕР_1 , виданий Верхньодніпровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 04 березня 1997 року), ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: Перший АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 , понесені судові витрати в сумі 704.80 грн., за сплачений судовий збір.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Відповідно до п. 15.5 розділу ХШ Перехідні положення ЦПК України апеляційна скарга подається через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області до приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність із редакцією Цього кодексу

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений: 10.10.2019 року

Суддя Петрюк Т.М.

Зареєстроване 10.10.2019 року

Оприлюднене 10.10.2019 року

Дата набрання законної сили: 12.11.2019 року