Постанова

Іменем України

07 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 756/2018/17

провадження № 61-12632св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року у складі судді Луценка О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання об`єкта спільною сумісною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що з 09 квітня 2010 року вони з відповідачем ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року.

Зазначав, що за час шлюбу у 2013 році ними було придбано автомобіль «Range Rover Evoque», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2

Проте вказаний автомобіль був відчужений останньою без його згоди як співвласника цього майна.

Вважав, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля № 10798/01/3044, укладений 02 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в ТЦС № 8044 м. Києва; визнати автомобіль «Range Rover Evoque», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 501 633,68 грн у якості компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль «Range Rover Evoque», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

18 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про залишення без розгляду позовних вимог у частині стягнення компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Договір купівлі-продажу автомобіля «Range Rover Evoque», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , укладений 02 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в ТЦС № 8044 м. Києва за № 10798/01/8044 визнано недійсним.

Визнано автомобіль марки «Range Rover Evoque», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 296,35 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми 501 633,68 грн у якості компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль залишено без розгляду.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний автомобіль набуто сторонами під час шлюбу за спільні кошти, отже є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі розпорядилася ним на власний розсуд без згоди позивача, тому на підставі частини другої статті 65 СК України такий правочин є недійсним.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судового збору у розмірі 6 296,35 грн змінено.

Зменшено суму стягнутого судового збору з 6 296,35 грн до 1 280 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, автомобіль був відчужений відповідачем ОСОБА_2 без згоди позивача, тому договір купівлі-продажу автомобіля від 02 вересня 2016 року є недійсним.

Апеляційний суд вказав, що відповідачі, укладаючи спірний договір, діяли недобросовісно, зокрема, відповідач ОСОБА_3 знала про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності подружжя, що і не оспорювалось останньою, оскільки вона є матір`ю ОСОБА_2 , і що ОСОБА_2 , укладаючи договір, не отримала на це згоди другого з подружжя.

Зменшуючи суму стягнутого з відповідача ОСОБА_2 судового збору з 6 296,35 грн до 1 280 грн, суд апеляційної інстанції виходив із того, що районний суд за заявою позивача залишив без розгляду позовну вимогу в частині стягнення компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, тому судовий збір за вказану позовну вимогу майнового характеру не підлягає стягненню з відповідача на підставі частини першої статті 141 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку обставинам справи та поданим сторонами доказам.

Вважає, що суди попередніх інстанцій, застосувавши до спірних правовідносин положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, не зазначили з яких саме підстав, передбачених статтею 215 ЦК України, договір купівлі-продажу є недійсним.

Зазначає, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що автомобіль був проданий без його згоди.

Також посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, оскільки районний суд розглянув справу у відсутності відповідачів, які не були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, а апеляційний суд - відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина третя статті 61 СК України).

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК (435-15), оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Отже відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору купівлі-продажу позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, дослідивши усі надані сторонами докази, надавши їм належну правову оцінку за своїм внутрішнім переконанням, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановив, що автомобіль марки «Range Rover Evoque», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя, був відчужений відповідачем ОСОБА_2 без згоди позивача ОСОБА_1 , тому договір купівлі-продажу автомобіля від 02 вересня 2016 року є недійсним.

Посилання заявника на те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що автомобіль був проданий без його згоди не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, оскільки суди ухвалили рішення про задоволення позову, дослідивши та оцінивши докази у справі щодо їх належності, допустимості та достатності. З огляду на зміст статті 65 СК України наявність згоди на укладення договору щодо розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, повинна доводити особа, яка уклала такий договір.

Доводи заявника про те, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутність відповідачів, які не були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки в матеріалах справи містяться рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток відповідачам.

Касаційний суд відхиляє твердження заявника про порушення апеляційним судом норм процесуального законодавства і принципу змагальності сторін у зв`язку із відхиленням його клопотання про допит свідків, оскільки відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки заявником не зазначено поважних причин, які перешкоджали йому звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про допит свідків, суд апеляційної інстанції правомірно відхилив вказане клопотання і порушень процесуального законодавства не допустив.

При цьому апеляційний суд правильно змінив рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, зменшивши суму стягнутого судового збору з 6 296,35 грн до 1 280 грн, оскільки позовну вимогу щодо стягнення компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль районним судом було залишено без розгляду за заявою позивача.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі відповідача доводи є аналогічними із доводами його апеляційної скарги та були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк