БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/2226/18
Провадження № 2/497/239/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря - Ковтун О.І.

без участі сторін,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Болградської районної державної адміністрації Одеської області, Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з названим позовом та просить постановити рішення, яким визнати за ним в порядку спадкування право на земельну частку (пай) під багаторічними насадженнями в розмірі по 0,30 умовних кадастрових гектара на підставі сертифікату серії НОМЕР_2, як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стверджує, що право на земельну частку (пай), яке належало матері позивача реалізоване нею частково, оскільки їй як і іншим колишнім членам КСП «Кубей» в натурі надавались земельні ділянки тільки під ріллею. Вона мала право на два види земельних ділянок: рілля та багаторічні насадження, але фактично в натурі була виділена земельна ділянки під ріллею. Таким чином, право же на земельні ділянки під багаторічними насадженнями реалізовано не було. Зазначене стало приводом для звернення до суду.

Позивач в судове засідання не прибув, повідомлений належним чином (а.с.30,31), проте позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні у повному обсязі, просив судовий розгляд провести у його відсутність, про що надала відповідну заяву (а.с.41).

Представник позивача, діюча за довіреністю (а.с.17) в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивача, наполягала на задоволенні позовних вимог (а.с.42).

Відповідач Кубейська сільська рада Болградського району Одеської області до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином (а.с.30). Позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі представника, про що надав відповідні заяви (а.с.32).

Відповідач Болградська районна державна адміністрація Одеської області не заперечувала щодо позовних вимог, та надала письмовий відзив (а.с.30). Надав заяву про задовольнити позовних вимог та просив розгляд справи провести у його відсутність (а.с.35).

Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦПК України.

У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов'язання встановлено законодавством у зв'язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна.

За ч.2 ст.182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.8). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входило усе належне їй майно, в тому числі земельна ділянка в розмірі 1.80 га, та право на земельну частку пай розміром 0.30 умовних кадастрових гектара згідно сертифікату серії НОМЕР_4 від 13.09.1996 року (а.с.11).

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 03.12.2010 року за ОСОБА_1 було визнано права власності на земельну ділянку площею 1.8 га, яка на день смерті належала ОСОБА_3, померлій ІНФОРМАЦІЯ_2, згідно державного акту, виданого Болградською районною державною адміністрацією Одеської області 02.01.2003 року на підставі її рішення від 06.01.2002 року №484 та зареєстрованого під №2245-т, яка розташована на території Червоноармійської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.9-10).

Згідно ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішення набрало законної сили 14.12.2010 року.

За повідомленням Відділу у Болградському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 23.10.2017 року за № 386/166-17 вбачається, що згідно наявних у Відділі у Болградському районі ГУ Держгеокадастру в Одеській області Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою та других примірників державних актів станом на 31.12.2012 року за гр. ОСОБА_3 була зареєстрована земельна ділянка на території Кубейської (Червоноармійської) сільської ради Болградського району Одеської області площею 2.0 умовних кадастрових гектарів, зареєстровано за № 2245-т, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виданого на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, розміром 2,0 умовних кадастрових гектара, реєстр №162 (а.с.39).

Громадяни-члени КСП «Кубей», у тому числі і гр. ОСОБА_3, реалізувала своє право власності на земельну ділянку лише під ріллею. Таким чином, залишилось не реалізованим право на земельну частку пай ОСОБА_3 саме на багаторічні культури: 0.30 умовних кадастрових га - за особистим сертифікатом.

Під час виділення в натурі на місцевості земельних ділянок державні акти були видані пайщикам лише на земельні ділянки під ріллею, право на землю під багаторічними насадженнями (сади та виноградники) реалізовано не було.

Згідно листа приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І., що справа після померлої ОСОБА_3, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 нею не заводилась (а.с.33).

Однак, з копії матеріалів спадкової справи (а.с.49-78), наданої Одеським державним нотаріальним архівом вбачається, що з заявою до нотаріуса від 24.10.2018 року звернувся: син померлої ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, та 24.12.2010 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на пайовий фонд майна СВК «Кубей» (а.с.75).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 також успадкував і право на земельну частку (пай) розміром 0.30 умовних кадастрових га на багаторічні насадження право, тобто право яке мав і спадкодавець ОСОБА_3, однак не реалізував його за свого життя.

Позивач мав намір оформити належним чином своє право на земельну частку (пай), втім приватним нотаріусом йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю в свідоцтві про право на спадщину інформації про спадкування ним саме права на земельну частку (пай) (а.с.16).

Правовідносини з приводу спадщини регулюються відповідними нормами ЦК України.

Положеннями ст.ст.1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Положеннями ст.1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

В силу перелічених правових норм, позивач є спадкоємцем за законом першої черги, яка скористалася своїм правом прийняття та оформлення спадщини, що відкрилася після смерті її батька.

Разом з цим його право порушено, оскільки він позбавлений можливості в позасудовому порядку реалізувати у повному обсязі свої спадкові права, хоча володіє всіма необхідними законними підставами для цього, оскільки за час свого життя ОСОБА_3 не оформила належним чином своє право на земельну частку (пай) розміром 0.30 у.к.га на багаторічні насадження.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Відповідно до Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року № 720/95, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Пунктом 17 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, який набрав чинності в 2002 році передбачено, що відповідно до формулювань Указу Президента України від 08 серпня 1993 року № 720/95 слід розуміти, що сертифікат на право на земельну частку (пай) має не правовстановлююче, а правопосвідчувальне значення, тобто право на земельну частку (пай) виникає у члена господарства з моменту виникнення відповідного права колективної власності на земельну ділянку (пай) та існує незалежно від його посвідчення сертифікатом.

Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-VІ (надалі Закон) визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Статтею 1 Закону визначено коло осіб, які мають право на земельну частку (пай), а саме:

- колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку;

- громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом…

Також ч. 3 ст. 1 цього ж Закону передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Згідно ст. 2 Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Частиною другою цієї статті визначено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Стаття 3 Закону визначає підстави для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв)

Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Як роз'яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, зокрема й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Таким чином, судом встановлено на підставі належних і допустимих доказів, що мати позивача ОСОБА_3 мала право на земельну частку (пай) розміром 2.0 умовних кадастрових гектара у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Кубей», яка у подальшому на підставі свого сертифіката серії НОМЕР_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 02.01.2003 року зі складом сільськогосподарських угідь у вигляді ріллі розміром 1.80 га, при цьому оригінал сертифіката був вилучений взамін на виданий державний акт.

Проте за час свого життя ОСОБА_3, не змогла реалізувати своє право на земельну частку пай зі складом сільськогосподарських угідь у вигляді багаторічних насаджень, та не отримав відповідний державний акт.

З огляду на зазначене, позивач згідно вимог чинного законодавства успадкував дане право, яке підлягає захисту в судовому порядку.

Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч.3 ст. 152 Земельного Кодексу України.

Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Пунктами 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Згідно п. 3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців до суду з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання права на земельну частку (пай) є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі ст.ст.25, 116, 125, 152 Земельного Кодексу України, ст.ст.328, 373, 1216-1218, 1223, 1261, 1268, 1270 ЦК України, та керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76-82, 140, 200, 258, 315-319, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Болградської районної державної адміністрації Одеської області, Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_6, виданий Болградським РВ УМВС України в Одеській області 5 серпня 1997 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право на земельну частку (пай) в землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Кубей», розміром 0.30 в умовних кадастрових гектара під багаторічними культурами, яка належала ОСОБА_3, на підставі сертифікату серії НОМЕР_2 як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Болградський районний суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя С.В.Кодінцева