ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6293/19 Справа № 205/7364/18 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Жилсервіс-2 Дніпровської міської ради про припинення протиправних дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 34» Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради та Комунального підприємства «Дніпровські міські теплові мережі» Дніпровської міської ради про припинення протиправних дій (а.с. 2-10).

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 34» Дніпровської міської ради, Комунального підприємства Теплоенерго Дніпровської міської ради та Комунального підприємства «Дніпровські міські теплові мережі» Дніпровської міської ради про припинення протиправних дій до кожного відповідача в самостійні провадження (а.с. 1).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 17 липня 2017 року він на електронних торгах, які було проведено відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження», придбав Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , про що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Михайленком В.П. видано свідоцтво, яке зареєстроване у реєстрі за № 441. Право власності у встановленому законом порядку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 21424582. Після реєстрації права власності, позивач звернувся до відповідача з метою укладення договору про надання житлово-комунальних послуг. Позивач звернувся до підприємства, яке надає комунальні послуги, проте йому було відмовлено та запропоновано написати заяву про переоформлення особового рахунку. Після написання вказаної заяви позивачеві надали довідку, у якій було зафіксовано грошові вимоги до нього, при тому, що такі зобов`язання виникли за надані послуги до набуття ним права власності на Ѕ частину квартири, проте позивачем було сплачено наявну суму заборгованості. У ході судового засідання позивач зазначив, що в укладенні договору відповідач йому не відмовляв, проте позивач не знає, де саме можна укласти вказаний договір. Позивач вважає, що протиправними діями КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міськради йому заподіяно моральної шкоди, яка полягає у тому, що він відчував хвилювання та був змушений шукати кошти на оплату заборгованості.

Просив припинити протиправні дії відповідача щодо обліку заборгованості інших осіб за ним за надані житлово-комунальні послуги, зобов`язати КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міськради укласти з ним договір та стягнути на свою користь моральну шкоду у розмірі 1 000 гривень.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року у задоволені заявлених позовних вимог відмовлено в повному обсязі /а.с. 55-56/.

Своє рішення суд обгрунтував тим, що заявлені позивачем позовні вимоги під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження.

ОСОБА_1 із заочним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с. 60-75/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва, виданого 17 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотокругу Михайленком В.П., зареєстрованого в реєстрі за № 441, ОСОБА_1 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11). Право власності у встановленому законом порядку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 21424582 (а.с. 12).

Інша Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого Третьою дніпровською держнотконторою 17 листопада 2014 року і зареєстрованого в реєстрі за № 4-1531, належить ОСОБА_2 (а.с. 27). Право власності у встановленому законом порядку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 7718618 (а.с. 28).

Відповідач є управителем за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі рішення виконкому Дніпровської міської ради № 489 від 27 жовтня 2016 року.

Згідно з наданою інформацією у відповіді від 15 лютого 2019 року, особовий рахунок № НОМЕР_1 про надання комунальних послуг КП «Жилсервіс-2» ДМР з 01 серпня 2017 року було оформлено на ОСОБА_1 Інформація про те, за ким обліковувався особовий рахунок до його переоформлення не виявляється можливим, у зв`язку з тим, що після переоформлення програма не зберігає даних щодо колишнього власника (а.с. 41).

З виписки з особового рахунку № 34-920003 (а.с. 43), оформленого на ім`я ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , станом на лютий 2019 року обліковується поточна заборгованість у розмірі 4 гривень 41 коп. Тобто, заборгованість, яка є предметом спору, відсутня. Також у виписці з особового рахунку зазначено, що особовий рахунок обліковується за позивачем.

Щодо позовної вимоги про припинення відповідачем протиправних дій, суд першої інстанції дійшов до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав у вигляді вимог про припинення протиправних дій не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що на момент розгляду вказаного спору заборгованість відсутня, що свідчить про відсутність предмету спору. Колегія суддів погоджується з даним висновком виходячи з наступного.

Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Підприємство самостійно: визначає облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 237 від 08 жовтня 1999 року, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства.

Особовий рахунок, відкритий в КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міськради, є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто відповідача.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеного у рішенні від 11 червня 2014 року у цивільній справі № 6-398св14.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Таким чином, у діях відповідача відсутнє порушення прав позивача як споживача житлово-комунальних послуг.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача укласти договір з позивачем, суд першої інстанції зазначив, що позивач не звертався до відповідача з вимогою про укладення договору, доказів зворотного суду надано не було. Також відсутні докази, що відповідачем було відмовлено позивачу у підписанні договору. Колегія суддів погоджується з даними висновками суду виходячи з наступного.

У відповідності до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 78 ЦПК України Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. чення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходив з того, що згідно з вимогами ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» моральна шкода відшкодовується у разі задоволення позовних вимог, а у задоволенні вимог про припинення протиправних дій позивачеві відмовлено. Крім того, судом не встановлено, що відповідачем вчинені протиправні дії щодо ОСОБА_1 . Також останнім не надано доказів, що йому завдано моральну шкоду, не зазначено, у чому вона виразилася, не наведено глибини моральних страждань та переживань, відсутні докази звернення до медичних чи лікувальних установ з приводу пережитого душевного хвилювання, погіршення стану здоров`я. Колегія суддів погоджується з висновками суду виходячи з наступного.

Згідно ч. 1, 2 ст. 22 Закону України Про права споживачів захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Абзацами 1, 2 пункту 3 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що позивачем не доведені та не підтвердженні обставини на які він посилається у своєму позові, а відповідач діяв в межах наданих йому чинним законодавством повноважень та своїми діями не порушує права позивача.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Тому, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року підлягає залишенню без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров