РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Перекупки І.Г.

за участю секретаря с/з ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Житлово-будівельний кооператив № 2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частину квартири та на Ѕ частину квартири за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири № 12 в будинку № 1 по майдану Визволення в м. Житомирі, що є спільною сумісною власністю подружжя та на іншу 1/2 частини вказаної квартири за набувальною давністю. При цьому посилається на те, що спірну квартиру було придбано з колишнім чоловіком за їх, з позивачем, спільні кошти під час перебування в зареєстрованому шлюбі шляхом внесення пайових внесків в кооператив ЖБК -2. Після зникнення в 2000 році колишнього чоловіка, який вже до розірвання шлюбу став проживати окремо від позивача, належних правовстановстановлюючих документів на квартиру немає й не оформлювалися взагалі, а позивач майже 20 років відкрито й добросовісно користується всією спірною квартирою.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, що викладені в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та неодноразово, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав.

Від третьої особи - Житлово будівельного кооперативу № 2 надійшла письмова заява, в якій він просить розглядати позов без участі представника в судових засіданнях та не заперечує щодо задоволення заявлених позовних вимог.

Від третіх осіб - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надійшли заяви, в яких висловлено прохання щодо розгляду справи без їх участі в судових засіданнях та надані короткі пояснення з приводу підстав й обґрунтувань позову. Просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений шлюб 13 квітня 1985 року та зареєстрований виконавчим комітетом Водотиївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області за актовим записом № 3. Під час шлюбу народилися діти ОСОБА_7, 27.07. 1985 р. н. та ОСОБА_8, 13.06.1987 р. н.

Згідно ст. ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сімю України (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів м. Житомира від 12 лютого 1993 р. був виданий ордер на жиле приміщення в будинку ЖБК-2, серії Ж 010634 ОСОБА_4, як члену ЖБК-2, для вселення сім»ї з 4-х осіб в квартиру за адресою: м. Житомир, майдан Визволення, 1 кв. 12.

Ордер був виданий на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК 2 від 28.11.1992 року, яке було затверджено рішенням виконавчого комітету міської Ради народних депутатів м. Житомира від 24.12.1992 р.

Після вселення в житло, позивач та відповідач одразу в лютому місяці 1993 року провели реєстрацію місця проживання належним чином, а також зареєстрували у квартирі своїх неповнолітніх на той час дітей.

Суд бере до уваги надану довідку, що видана ЖБК-2 від 04.05.2001 року за № 113 члену кооперативу ОСОБА_4 про те, що вищезгадана квартира виплачена повністю.

Із довідки ЖБК-2 від 28.12.2017 року, яка була надана на запит адвоката, вбачається, що перший пайовий внесок сплачено в 1991 році, а останній у 1993 році.

Також, третьою особою ЖБК-2 було надано належним чином завірене рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 24.12.1992 року за № 705 « Про затвердження громадян членами кооперативу та кооперативний облік», в списках якого є відповідач та його сім»я.

Під час ретельного дослідження даного доказу судом, було встановлено, що в період перебування в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_3 ( позивач ) та ОСОБА_4 (відповідач) придбали, шляхом вступу відповідача до членів кооперативу ЖБК 2, кооперативну квартиру № 12 в будинку № 1 по площі Визволення у м. Житомирі, паї за яку сплачено в повному обсязі, а тому вказана квартира є їх спільною сумісною власністю й за таких обставин, позивач незаперечно набула право власності на 1/2 частину вказаного майна.

Слід наголосити, що вирішуючи питання про право власності подружжя на квартиру в житлово-будівельному кооперативі, суд враховує ст. 146 ЖК України, норми чинного на час виникнення спірних правовідносин КпШС України, а також посилається на розяснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в постановах від 18 вересня 1987 р. № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» та від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», згідно з якими у випадку сплати паю в житлово-будівельному кооперативі подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів квартира після повної сплати пайового внеску є їх спільним майном.

Крім того, у п. 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 р. № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз'яснено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними».

Згідно ст.15 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру набуває право власності на квартиру.

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ч.3 ст. 384 ЦК України «У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником».

Таким чином, суд погоджується із доводами позивача дійшов до обґрунтованого висновку про те, що сторонам позивачу й відповідачу дійсно на праві власності належить по 1/2 частини спірної квартири, оскільки пай за неї внесений подружжям в ЖБК - 2 в період сумісного проживання і за рахунок спільних коштів, тому згідно з приписами ст. 28 КпШС, а також ст.70 СК України частки сторін у спільній сумісній власності є рівними.

Судом досліджено наданий технічний паспорт від 16.11.2017 р. інвентаризаційної справи за №113/17 та встановлено, що квартира № 12 в м. Житомирі по майдану Визволення, 1 розташована на 5-му поверсі й складається з 4-х кімнат, жилою площею 50,1 кв. м, а загальною 80 кв. м.

Як вбачається з наданої інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вищезгадана квартира не має зареєстрованого права власності та інших прав ( обтяжень ) взагалі.

З огляду на довідку, що надана КП Житомирським міжміським бюро технічної інвентаризації від 27.09.2017 р. № 5645, право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру № 12 в м. Житомирі по майдану Визволення, 1 не зареєстровано також.

Таким чином суд приходить до висновку, що під час спільного сумісного життя, бувше подружжя не встигло оформити право власності на вказану квартиру, що змушує позивача звернутися до суду за захистом свого майнового права.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Суд звертає увагу на те, що 16 лютого 2001 р. між позивачем та відповідачем шлюб було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу № 044916, яке є в матеріалах справи.

Аналізуючи надані стороною позивача численні акти ЖБК-2, які складалися та підписувалися свідками-очевидцями, від 14.11.2000 р., від 13.12.2006 р., від 06.05.2014 р., від 19.09.2015 р., від 29.05.2018 р., суд переконується й приходить до незаперечного висновку щодо того, що ОСОБА_4 не проживає та не зявляється в квартирі №12 в м. Житомирі по майдану Визволення, 1 з 1999 р. по час винесення рішення по справі.

Отже, суд знаходить підтвердження того факту, що відповідач остаточно залишив квартиру та все, що було в квартирі позивачці й зник у невідомому напрямку, а про своє місцеперебування він не повідомляв довгий період часу.

Згідно наданої довідки від 17.12.202014 р., вбачається, що в 2014 р. змушені були звернутися до Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області з проханням знайти відповідача - ОСОБА_4, оскільки жодних відомостей та інформації щодо нього не мали, а останній ніяк щодо себе не повідомляв.

Уважно вивчивши надане в якості доказу пояснення від 27.06.2014 р., суд завважує, щодо ходу розшуку працівниками міліції, яким було встановлено, що відповідач проживає в м. Бровари, працює в м. Києві та проживав в м. Житомирі приблизно 15 років тому назад. З наданих пояснень також вбачається, що жодних контактів ОСОБА_4 з позивачкою та зі своїми дітьми мати не бажає та не спілкується з ними взагалі й поновлювати будь-які звязки чи стосунки не має бажання.

Як свідчить довідка ЖБК-2 № 1901 від 27.10.2017 р., в 2007 р. у дочки ОСОБА_6 народився син ОСОБА_9, а в 2012 р. у дочки ОСОБА_5 народився син ОСОБА_10, які були зареєстровані з самого народження за адресою: м. Житомир, майдан Визволення, 1 кв. 12 та проживають і зареєстровані до сих пір разом з позивачкою ОСОБА_3 Натомість, відповідач ОСОБА_4 хоч і зареєстрований, однак не проживає за вищезгаданою адресою.

Судом було задоволено письмову заяву позивача й в порядку ст. 91 ЦПК України було викликано до суду свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12.

Під час судового засідання 25.02.2019 р., свідки надали пояснення з того приводу, що являються сусідами по підїзду й майже в один рік, приблизно у 1993 р. заселялися в кооперативні квартири ЖБК-2. На той час вони познайомилися з сімєю ОСОБА_4 позивачем та відповідачем, які мали двох маленьких дочок. На скільки вони памятають то приблизно у 2000 році відповідач залишив сімю і з того часу його за місцем реєстрації не бачили.

Пояснення й аргументи, що надані свідками беруться до уваги судом, оскільки в повному обсязі узгоджуються з усіма наданими документальними доказами з боку позивача.

Під час розгляду справи досліджувалися й надані деякі копії квитанцій про сплату комунальних платежів, з яких вбачається відсутність заборгованості по сплаті водопостачання, електропостачання, опалення тощо станом на теперішній час, що дійсно свідчить про постійне користування й належне утримання квартири 12 по майдану Визволення, 1 в м. Житомирі.

Більш того, як наголошує позивач, на сьогоднішній день вона продовжує користуватися та володіти квартирою, тобто добросовісно та відкрито володіє майном більше десяти років ( з 2000 року ). Інших осіб, які б цікавилися квартирою та /або претендували на неї немає і бути не може, оскільки за відсутності правовстановлюючих документів, жодних юридичних дій провести неможливо, враховуючи чинне законодавство.

Викладені доводи беруться до уваги судом з оглядом на нижченаведені тези й норми чинного законодавства України.

Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, а рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. п. 4, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом, тобто з 01 січня 2001 р.

Відповідно до положення ст. ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке титульно належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість позову та задовольняє його в повному обсязі.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_3 набула право власності на 1/2 частину квартири № 12 в будинку № 1 по майдану Визволення в м. Житомирі, яка є спільною сумісною власністю подружжя, а також з 2001 року ( з моменту розірванні шлюбу) безперервно і добросовісно володіє на протязі більше десяти років іншою 1/2 частиною вказаної квартири, що дає підстави зробити безсумнівний висновок про те, що вона набула право власності на це майно на підставі набувальної давності.

Враховуючи клопотання позивача в прохальній частині позову, суд не вирішує питання щодо перерозподілу судових витрат в порядку ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 6, 206, 223, 263, 265 ЦПК України, ст. ст. 15, 17 Закону України «Про власність», ст. ст. 384, 321, 328, 16, 344, 392 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Житлово-будівельний кооператив № 2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частину квартири та на Ѕ частину квартири за набувальною давністю, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3, 18.05.1965 р. н., ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право приватної власності на нерухоме майно, а саме: на 1/2 частину квартири № 12, що знаходиться за адресою: місто Житомир, майдан Визволення, будинок 1, як на обєкт спільного сумісного майна подружжя; на 1/2 частину квартири № 12, що знаходиться за адресою: місто Житомир, майдан Визволення, будинок 1, за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюєтьс - з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 01.03.2019 року.

Суддя Богунського районного

суду м. Житомира І.Г. Перекупка