07.03.2019 Справа № 756/6516/16-ц
Унікальний номер судової справи 756/6516/16-ц
Номер провадження 2/756/147/19
РІШЕННЯ

Іменем України

27 лютого 2019 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Тітова М.Ю.,

за участі секретаря судових засідань Іванової І.О.,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биченко Олександр Олександрович, про визнання недійсним договору дарування частини квартири,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року позивач ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування частини квартири.

Свої вимоги обґрунтовула тим, що їй на праві власності належали 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, інша 1/3 частина квартири зареєстрована за її сином ОСОБА_3 Позивач та її син зареєстровані та постійно проживають у вказаній квартирі, інші діти позивача проживають окремо. Відповідач ОСОБА_4, яка є донькою позивача, разом зі своїми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виїхали на проживання в США, де згодом отримали американське громадянство. У 2012 році відповідачі приїхали на тимчасове проживання в Україну, і оскільки у них не було житла, позивач разом з сином дозволили їм пожити у своїй квартирі. Одночасно відповідач ОСОБА_4 почала вмовляти позивача заповісти їй та дітям належну їй частку у квартирі взамін на те, що останні будуть доглядати за нею. 21.05.2013 між нею та відповідачами був підписаний договір дарування частини квартири. Позивач вказує, що участі у відчуженні житла вона не приймала, оскільки є людиною похилого віку, погано чує, має багато хронічних хвороб та не може сприймати відповідні терміни і поняття, а тому не знала та не могла знати, що підписує договір дарування. Натомість, відповідачі на початку 2014 року виїхали з квартири в невідомому їй напрямку, догляду або допомоги від них позивач не отримувала. Квартира наразі перебуває у володінні та користуванні позивача та її сина, виключно нею здійснюється оплата житлово-комунальних послуг та інших витрат, що додатково вказує на помилковість підписання договору дарування з боку позивача.

Посилаючись на наведене, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування частини квартири від 21.05.2013, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Биченком О.О., предметом якого є дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Маринченко М.М. від 02.06.2016 відкрито провадження у справі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач ОСОБА_8 померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть від 29.06.2017. У судовому засіданні 29.05.2018 залучено в якості правонаступника позивача - ОСОБА_3

Представник позивача ОСОБА_2 у суді позов підтримав та просив задовольнити його в повному обсязі.

Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином за місцем своєї реєстрації, заяв, клопотань, відзиву на адресу суду не надали, у зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність по наявним в справі доказам.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Биченко О.О. у судове засідання також не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, прийшов до наступних висновків.

21.05.2013 між ОСОБА_8 (дарувальник) та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (обдаровані) укладено договір дарування частини квартири, за умовами якого дарувальник передала безоплатно у власність відповідачів, кожному у рівних долях по 2/9 частки відчужуваної квартири, а саме 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Договір дарування частини квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченком О.О., зареєстровано в реєстрі за № 889.

За приписами ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом статтей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Матеріалами справи підтверджено, що 21.05.2013 між ОСОБА_8, правонаступником якої є позивач, та відповідачами було укладено договір дарування.

У договорі дарування від 21.05.2013 дарувальник ОСОБА_8 підтвердила, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторони стверджували, що договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересах; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати цей договір та правильно зрозуміти його сутність; умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину, не носить характеру уявного чи удаваного правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Враховуючи зміст договору, суд вважає, що, укладаючи договір дарування частини квартири, ОСОБА_8 не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Доводи про те, що вона мала намір укласти заповіт не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано. При цьому, з показів допитаного у судовому засіданні свідка зі сторони позивача ОСОБА_9 неможливо встановити факт введення ОСОБА_8 в оману при підписанні спірного договору, оскільки вона не була присутня при його укладенні.

Посилання в позові на незадовільний стан здоров'я та похилий вік позивача суд не приймає до уваги як підставу для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивач мала повну цивільну дієздатність, її дієздатність обмежена не була. До того ж, в своїх поясненнях свідок ОСОБА_9 стверджувала, що до дня своєї смерті її бабуся ОСОБА_8, незважаючи на похилий вік, самостійно заповнювала дані в квитанціях для оплати комунальних послуг, читала без окулярів, вміла користуватися мобільним телефоном, була адекватною, що також свідчить про те, що перед підписанням оспорюваного договору вона могла прочитати його зміст та відповідно зрозуміти суть.

Разом з тим, суд враховує, що після укладення договору дарування частини квартири відповідачі прийняли її в дар, зареєстрували за собою право власності у встановленому законом порядку на неї та зареєстрували у ній своє місце проживання, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відомостями адресно-довідкового бюро ГУ ДМС України в м. Києві.

Частинами 1,2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, уклавши у травні 2013 року договір дарування частини квартири, ОСОБА_8 розпорядилася своєю власністю на власний розсуд, так само як і відповідачі, будучи власниками спірної частини квартири, мають право володіти, розпоряджатися та користуватися нею на власний розсуд.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування частини квартири недійсним, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

З викладеного, керуючись ст.ст. 259, 268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1; РНОКПП НОМЕР_4; АДРЕСА_1) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1; АДРЕСА_1), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2; АДРЕСА_1), ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3; АДРЕСА_1), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биченко Олександр Олександрович (АДРЕСА_2), про визнання недійсним договору дарування частини квартири - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ю. Тітов