Справа № 645/4006/17
Провадження № 2/645/73/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2019 року місто Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Горпинич О.В.,

секретар судових засідань Кривеженко М.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просе стягнути з ОСОБА_8 грошові кошти на загальну суму 254673 грн. 49 коп., а саме:

-89030 грн. грошові кошти, які належать позивачу та збережені відповідачем у себе без достатньої правової підстави;

-49957 грн. 85 коп. відсотки за користування відповідачем грошовими коштами позивача у розмірі 89030 грн., які збережені відповідачем у себе без достатньої правової підстави;

-77687 грн. 58 коп. інфляційні втрати за користування відповідачем грошовими коштами позивача у розмірі 89030 грн., які збережені відповідачем у себе без достатньої правової підстави;

-7998 грн. 06 коп. 3% річних від суми грошових коштів у розмірі 89030 грн., які збережені відповідачем у себе без достатньої правової підстави;

-30000 грн. моральна шкода.

Стягнути з ОСОБА_8 , понесені судові витрати на загальну суму 12546 грн., а саме: судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2546 грн. 73 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн..

В обґрунтування позову зазначалося, що 11.11.2011 року за ОСОБА_1 в ВРЕР № 1 ГУМВС України м. Харкова був зареєстрований транспортний засіб марки та моделі «Богдан-231040», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , про що видано свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 . 05.12.2011 року позивач на ім`я відповідача ОСОБА_8 видав довіреність серії ВРО №027497, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В. за реєстровим номером № 2017. Цією довіреністю позивач уповноважив відповідача представляти його інтереси, у тому числі, з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією та розпорядженням належного позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 транспортного засобу марки та моделі «Богдан НОМЕР_3 », а також надав відповідачу право укладати від імені позивача договори купівлі-продажу та одержувати належні позивачу грошові кошти. Проте, даною довіреністю позивач не надав відповідачу право зберігати у себе належні позивачу грошові кошти, отримані відповідачем після продажу за цією довіреністю належного на праві приватної власності позивачу автомобілю. 01.12.2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Парфенкової І.В. з заявою про скасування вказаної довіреності серії НОМЕР_4 від 05.12.2011 року, зареєстрованої за № 2017, про що нотаріусом було видано витяг № 27952777 від 01.12.2014 року про реєстрацію в єдиному реєстрі довіреностей. Заява позивача про скасування довіреності серії ВРО № 027497 від 05.12.2011 року була спрямована на адресу відповідача. 01.12.2014 року позивач, у зв`язку з скасуванням довіреності, спрямував на адресу відповідача лист з вимогою повернути йому автомобіль марки та моделі «Богдан-231040», реєстраційний номер НОМЕР_1 або повернути належні йому грошові кошти, одержані відповідачем у разі відчуження вказаного автомобілю. Відповідач відповідь не надав, автомобіль або грошові кошти не повернув. З листа заступника начальника УДАІ ГУМВС України в Харківській області за вих. № 52/11660 від 10.12.2014 стало відомо, що 16.09.2014 року автомобіль марки та моделі «Богдан-231010», реєстраційний номер НОМЕР_1 переоформлений у Миколаївський області на іншого власника, та на транспортний засіб виписано нове свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_5 та закріплено номерні знаки НОМЕР_6 . Також позивачу, стало відомо, що 16.09.2014 року, на підставі довіреності від 05.12.2011 року, відповідач, згідно довідки-рахунку серії НОМЕР_7 №669811, виданої структурним підрозділом «відділ реєстрації» ТОВ «Авто Бізнес», продав вказаний автомобіль марки та моделі «Богдан-231040», реєстраційний номер НОМЕР_1 , третій особі за 89030 грн.. Саме відповідач на підставі виданої позивачем довіреності від 05.12.2011 року, продав 16.09.2014 року вказаний автомобіль третій особі та отримав за це грошові кошти у розмірі 89030 грн., які належать позивачу. У відповідності до договору доручення № 669811-д від 16.09.2014 року, ТОВ «Авто Бізнес» зобов`язалося від імені за дорученням та за рахунок відповідача, як уповноваженої особи позивача, що діяв на підставі доручення серії ВРО №027497 від 05.12.2011 року, укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу позивача марки «Богдан-231040», за ціною не нижчою ніж 89030 грн. Пунктом 4 Договору доручення встановлено, що покупець повинен сплатити відповідачу, як уповноваженої особи позивача, вартість транспортного засобу протягом 1 робочого дня з моменту укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідно до договору купівлі продажу транспортного засобу № 669811 від 16.09.2014 року, відповідач, що діяв на підставі усного договору доручення та довіреності серії ВРО НОМЕР_8 027497 від 05.12.2011 року, зобов`язався передати у власність третій особі, а третя особа прийняти та оплатити відповідачу за транспортний засіб марки «Богдан231040», у розмірі 89030 грн.. Згідно умов вказаного договору купівлі-продажу, оплата вартості транспортного засобу третьою особою відбувається за ціною у розмірі 89030 грн. безпосередньо відповідачу, як уповноваженій особі позивача, готівкою не пізніше 16.09.2014 року. 21.01.2014 року позивач спрямував на адресу відповідача лист з вимогою повернути позивачу належні грошові кошти у розмірі 89030 грн., які були одержані відповідачем 16.09.2014 року, у зв`язку з продажом автомобілю. На вказаний лист відповідач не відреагував, грошові кошти не повернув. Позивач, посилаючись на ст. 1212 ЦК України зазначав, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Позивач посилаючись на положення ч. 2 ст. 1214 ЦК України, ч.ч. 1,2, ст. 536 ЦК України обґрунтовував підстави нарахування процентів за користування відповідачем його грошовими коштами. Також зазначалося, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 відповідач зобов`язаний сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Крім того, позивач вказував, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Внаслідок тривалого, безпідставного збереження відповідачем у себе без достатньої правової підстави грошових коштів у розмірі 89030 грн., які належать позивачу, останньому завдано моральної шкоди, яка виразилася в тривалих негативних емоціях, моральних і психічних переживаннях та у душевних стражданнях, пов`язаних з зусиллями, які позивач був вимушений витрачати на досудове врегулювання спору з відповідачем, а також протягом 3 років витрачати зусилля, час та грошові кошти на підготовку та подання до суду позовної заяви та необхідних документів, чим суттєво були порушені нормальні життєві зв`язки та звичайний образ життя позивача.

На підставі викладеного, до суду було подано відповідний позов.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 14.09.2017 року, визначено головуючого суддю Горпинич О.В..

З отриманої за відомостями адресно-довідкого підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області інформації встановлено, що ОСОБА_8 зареєстрований за адреосю: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.11.2017 року провадження по справі відкрито.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.11.2017 року заява представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову залишена без задоволення.

07.12.2017 року через канцелярію суду від представника ОСОБА_8 надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи документів.

04.01.2018 року від представника ОСОБА_8 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначалося, що предметом позову ОСОБА_1 є вимога про стягнення з ОСОБА_9 89030 грн. основної суми та інших похідних з цієї суми вимог. При цьому, справа за позовом ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_8 89030 грн. основної суми та інших похідних з цієї суми нарахувань, розглядалася Фрунзенським районним судом м. Харкова, та рішенням суду у задоволенні позовних вимог відмолено. Також у позові вказується, що ОСОБА_8 продав належний ОСОБА_1 автомобіль «Богдан-231040» та отримав від продажу гроші в сумі 89030 грн., проте жодних належних та допустимих доказів на підтвердження, того, що ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_7 за продаж автомобілю саме грошові кошти в сумі 89030 грн. позивачем не надано. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 15.09.2014 року, укладеним між ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 , оплата за автомобіль «Богдан НОМЕР_3 » була передбачена сторонами у натуральному вигляді, шляхом передачі у власність продавця сантехнічних виробів на загальну суму 15750 грн.. Сантехнічні вироби, отримані від ОСОБА_7 за автомобіль «Богдан НОМЕР_3 » до теперішнього часу зберігаються у ОСОБА_8 .. Той факт, що ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_7 за автомобіль зазначені сантехнічні вироби, а не гроші в сумі 89030 грн., відомо ОСОБА_1 із рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.09.2015 року. Будь-яких вимог до ОСОБА_8 про передачу йому отриманих за автомобіль сантехнічних виробів, ОСОБА_1 до теперішнього часу не пред`являв. Також зазначалося, що позивачем не надано доказів того, що він 05.12.2011 року одночасно з довіреністю за автомобіль передав відповідачу автомобіль. ОСОБА_1 ні документи, ні автомобіль «Богдан НОМЕР_3 », ніколи не передав ОСОБА_8 .. З пункту 6 договору купівлі продажу транспортного засобу від 15.09.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , автомобіль «Богдан-231040» з 28.12.2011 року знаходився у ОСОБА_7 на підставі договору оренди з правом викупу, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 ..

На підставі викладеного просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Стороною позивача було надано відповідь на відзив, в якій зазначалося, що на підтвердження того факту, що саме ОСОБА_8 мав довіреність на продаж автомобілю та продав вказаний автомобіль та отримав за продаж цього автомобілю грошові кошти у розмірі 89030 грн., підтверджується документами, які отримані від ТОВ «Авто Бізнес». Всі документи, які безпосередньо підписані ОСОБА_8 , свідчать, що саме ОСОБА_8 на підставі виданої ОСОБА_1 довіреності від 05.12.2011 року, продав 16.09.2014 року вказаний автомобіль ОСОБА_7 та отримав за це грошові кошти у розмірі 89030 грн., які належать ОСОБА_1 .. Також зазначалося, що відповідно до умов нотаріально посвідченої довіреності від 05.12.2011 року серії НОМЕР_9 027497, на підставі якої ОСОБА_8 продав ОСОБА_7 належний ОСОБА_1 транспортний засіб, ОСОБА_1 надав ОСОБА_8 право укласти від його імені договір купівлі-продажу автомобілю та одержати належні йому грошові кошти, а не обміняти цей автомобіль на сантехнічні вироби. Договір купівлі-продажу транспортного засобу від 15.09.2014 року, копія якого долучена до відзиву, не відповідає вимогам «Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 року № 1200, тому не є договором, укладеним у розумінні ч. 1 ст. 638 ЦК України.

22.02.2018 року від третьої особи ОСОБА_7 надійшли письмові пояснення по справі, в яких зазначалося, що він постійно проживає в м. Херсон, є приватним підприємцем, у зв`язку зі своєю діяльністю, буває в місті Харкові. Наприкінці 2011 року у нього виникла необхідність у використанні невеликого автомобілю «типу Богдан». ОСОБА_10 на покупу автомобіля не було, тому він вирішив взяти автомобіль в оренду на певний час. В грудні 2011 року він познайомився з ОСОБА_1 , який здавав оренду автомобіль «Богдан НОМЕР_3 ». ОСОБА_1 показав йому автомобіль, та вони домовилися, що останній дасть йому в оренду зазначений автомобіль на 3 роки з оплатою по 3000 грн., щомісячно. Також вони домовилися про виплату оренди за 3 роки, після чого автомобіль стане належати йому, для чого вони укладуть договір оренди з правом викупу. На таких умовах для викупу автомобіля він повинен був виплатити ОСОБА_1 . 108 тис. грн.. Згодом ОСОБА_7 сплатив ОСОБА_1 оренду плату за автомобіль за 6 місяців у сумі 18 000 грн., та йому було передано свідоцтво про реєстрацію автомобіля, інші технічні документи та ключі від автомобілю «Богдан 231040», державний номер НОМЕР_10 . Відбулося це 28.12.2011 року, оскільки дата на договорі оренди стояла з правом викупу. В подальшому він здійснив оплату за оренду автомобіля ОСОБА_1 , коли приїжджав до Харкова. Зазвичай, платив йому відразу за кілька місяців наперед. До 01.08.2014 року ним була сплачена оренда плата за два роки і сім місяців на загальну суму 93 000 грн.. Наприкінці липня або в перших числах серпня 2014 року, він приїхав до м. Харкова, щоб сплатити ОСОБА_1 15 000 грн. за п`ять місяців оренди, і домовитися про переоформлення автомобілю. Але він не знайшов ОСОБА_1 .. Приблизно через місяць до нього в м. Херсон приїхав раніше незнайомий ОСОБА_9 і показав довіреність 2011 року, згідно якої ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_8 на розпорядження вищевказаним автомобілем. Після чого вони оформили договір купівлі продажу автомобіля. ОСОБА_7 повинен був передати залишок суми за автомобіль в розмірі 15 750 грн. Оскільки, на той час такої суми грошей у нього не було, він виписав накладну на сантехнічні вироби на вищевказану суму. 16.09.2014 року у м. Миколаїв, він забрав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, в якому зазначалося, що автомобіль зареєстрований за ним з 16.09.2014 року.

17.07.2018 року до суду надійшло повідомлення від адвоката Удовікової І.М., про те, що ОСОБА_8 помер, та надано копію свідоцтво про смерть серія НОМЕР_11 .

Ухвалою суду від 30.08.2018 року провадження по справі зупинено та відновлено 18.01.2019 року ухвалою суду.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4).

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судовим розглядом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Основним предметом позову ОСОБА_1 є вимога про стягнення з ОСОБА_8 89030 грн., основної суми та інших похідних з цієї суми вимог.

Так, згідно довіреності від 05.12.2011 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_8 представляти його інтереси в органах нотаріату, комісійних магазинах, органах Державтоінспекції, комісіях або в будь-яких інших підприємствах, установах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією та розпорядженням (продаж, обмін, здача в оренду) належного йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 , моделі «Богдан-231040», випуску 2011 року, номер шасі № НОМЕР_12 , реєстраційний номер НОМЕР_1 . Було надано право: керувати автомобілем, переобладнати, ремонтувати, проходити державний технічний огляд, визначати на власний розсуд місце стоянки автомобіля, при необхідності зняти автомобіль з обліку чи поставити на облік в органах Державтоінспекції, одержати транзитні номери, подавати та одержувати необхідні довідки та документи, включаючи заяви, дублікат реєстраційного документа, у випадку його втрати, укласти від його імені договори купівлі-продажу, міни, оренди автомобіля, договори страхування, користуватися автомобілем за кордоном в разі отримання в органах ДАІ відповідного свідоцтва про реєстрацію ТЗ на період поїздки за кордон, одержувати у відповідному підрозділі ДАІ тимчасовий реєстраційний талон; вчиняти також всі інші юридично значимі дії, пов`язані з цією довіреністю. Довіреність видана з правом передоручення повноважень до 05.12.2021 року.

Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей 01.12.2014 року припинено дію вищевказаної довіреності.

Так, заявою від 01.12.2014 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В., Хованец ОСОБА_11 повідомляв ОСОБА_8 про скасування довіреності, виданої 05.12.2011 року, якою уповноважив представляти його інтереси, пов`язані з експлуатацією та розпорядженням належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 транспортного засобу «Богдан-231040», випуску 2011 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Вимогою від 01.12.2014 року, направлену на адресу ОСОБА_8 , ОСОБА_1 просив повернути належний йому на праві власності автомобіль, у разі, якщо транспортний засіб відчужений просив повернути, одержані від реалізації цього автомобілю належні йому грошові кошти.

З відповіді управління ДАІ ГУ МВС України в Харківській області вбачається, що 16.09.2014 року автомобіль «Богдан-231040», номерний знак НОМЕР_1 був переоформлений у Миколаївській області на іншого власника.

В довідці-рахунку серія ВІА від 16.09.2014 року №669811 на ім`я ОСОБА_7 вказувалося, що йому продано та видано автомобіль «Богдан-231040», вартістю 89030 грн..

В матеріалах справи міститься довідка ТОВ «Авто Бізнес», згідно якої середньоринкова вартість легкового автомобіля Богдан 231040, 2011 року випуску, в базовій комплектації, такий, що був у використанні в технічному справному стані на 16.09.2014 року на території Миколаївського регіону становить 89030 грн..

ГУ МВС України в Харківській області повідомляли, що 16.09.2014 року автомобіль «Богдан-231040», номерний знак НОМЕР_1 переоформлений у Миколаївській області на іншого власника.

Заявою № 48400750 від 16.09.2014 року ОСОБА_7 просив провести операцію «перереєстрацію ТЗ на нового власника за довідкою-рахунок» автомобіль «Богдан НОМЕР_3 ».

16.09.2014 року ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_8 (довіритель), та ТОВ «Авто Бізнес» (повірений) уклали договір доручення від 26.09.2014 року, згідно якого повірений зобов`язується від імені за дорученням та за рахунок довірителя укласти договір купівлі продажу транспортного засобу.

З договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16.09.2014 року вбачається, що ТОВ «Авто Бізнес» на підставі договору доручення, укладеного з ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_8 продали автомобіль «Богдан-231040» ОСОБА_7 .. Згідно договору ціна транспортного засобу на дату підписання договору становить 89030 грн..

Також матеріали справи містять договір купівлі-продажу транспортного засобу від 15.09.2014 року, згідно якого ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_8 , продав ОСОБА_7 , транспортний засіб Боглна НОМЕР_3 , 2011 року випуску, № двигуна НОМЕР_13 , № кузова НОМЕР_12 за ціною 15750 грн. Відповідно до п. 5 вказаного договору продавець та покупець домовилися, що оплата за транспортний засіб буде проведена в натуральним образом передачею у власність продавця сантехнічних виробів на загальну суму 15750 грн..

Також суду надана накладна № 141509/1 від 15.09.2014 року на сантехнічні вироби на загальну суму 15750 грн., згідно якої ОСОБА_8 отримав вище перелічені засоби.

Статтею 237 Кодексу встановлено, що представництво це правовідношення, в яких одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК).

Правове регулювання відносин, пов`язаних із купівлею-продажом транспортного засобу, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 7.09.98 №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

За змістом п. 8 наведеного порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документом, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що автомобіль «Богдан-231040» був проданий.

Проте, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.09.2015 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів. У рішенні зазначалося, що допитаний судом за його згодою в якості свідка, ОСОБА_8 пояснив, що жодного договору продажу автомобіля «Богдан 231040» між ним та ОСОБА_1 ніколи не укладалося. У жовтні-листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернувся до нього з проханням позичити гроші в сумі 72 500 гривень на придбання автомобіля «Богдан 231040», щоб потім здавати його в оренду, тим самим в подальшому окупити його вартість. ОСОБА_8 погодився та вони домовилися про строк позики 1 рік та 10,5 місяців, і про фіксовану суму у 700 гривень, яку ОСОБА_1 сплачуватиме ОСОБА_8 щомісяця в якості відсотків. 09.11.2011 року він передав ОСОБА_1 гроші, а той віддав йому копію договору дарування квартири на підтвердження свого права власності, копії свого паспорту та довідки про присвоєння ІПН. Одразу після передання грошей позивач написав боргову розписку. Після цього у нотаріуса вони уклали договір, вказавши там строк повернення коштів до 24.09.2013 року. За декілька днів ОСОБА_1 повідомив його про купівлю автомобіля та його реєстрацію в ДАІ, а десь за три тижні попросив про зустріч. Під час зустрічі він скаржився, що не може знайти вигідних умов для здачі автомобіля в оренду, висловлював побоювання, що не зможе сплачувати борг та щомісячні 700 гривень, потім запропонував написати ще одну боргову розписку на суму процентів 15 750 гривень. Вони домовилися, що ці гроші позивач віддасть йому разом із сумою основного боргу у вересні 2013 року. На підтвердження повернення грошей ОСОБА_1 видав ОСОБА_8 довіреність на автомобіль, продовжуючи ним користуватися. Якщо у вересні 2013 року гроші будуть повернені, він мав повернути довіреність, а якщо ні мав право розпорядитися автомобілем. Ні автомобіля, ні документів на нього при цьому у нього не було, все це перебувало у позивача. У вересні 2013 року позивач попросив про продовження строку виконання свого зобов`язання, потім ще просив про це. З серпня 2014 року позивач почав уникати зустрічей з ОСОБА_8 , на телефонні дзвінки не відповідав. З цього він зрозумів, що ОСОБА_1 не планує повертати гроші, тому через співробітників міліції почав розшукувати автомобіль, дізнався, що автомобіль знаходиться у м. Херсоні у ОСОБА_7 . Також він з`ясував, що довіреність позивач не скасував. В середині серпня 2014 року він поїхав до м. Херсону, знайшов ОСОБА_7 та розповів йому про обставини справи, показавши наявну у нього довіреність. ОСОБА_7 , в свою чергу повідомив, що є приватним підприємцем і з січня 2012 року використовує автомобіль «Богдан НОМЕР_3 » за договором оренди з правом викупу, укладеним з ОСОБА_1 . Між собою ОСОБА_1 та ОСОБА_7 домовилися про оренду авто за 3 000 гривень щомісячно з правом його викупу за полуторну вартість 108 750 гривень або правом переходу автомобіля у власність ОСОБА_7 після виплати оренди на таку суму. Гроші він сплачував ОСОБА_1 щопівроку наперед або кожні 3-4 місяці під розписки. На початку серпня 2014 року ОСОБА_7 приїжджав у м. Харків, щоб сплатити орендну плату за останні 5 місяців, але не знайшов ОСОБА_1 Від знайомих дізнався, що той винен грошей ще й іншим людям, які теж його розшукують. Крім того, ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_8 , що, оскільки сплатив майже всю вартість автомобіля ОСОБА_1 , платити цю вартість йому він не буде, а готовий віддати лише 15 750 гривень, про які він розказав як про підставу видачі довіреності ОСОБА_1 . У іншому випадку він взагалі не назве місце перебування автомобіля та не сплатить жодної суми. Вони домовилися про сплату ОСОБА_7 ОСОБА_8 15 750 гривень та укладання договору купівлі-продажу автомобіля. На ці умови він погодився від відсутності інших варіантів. ОСОБА_10 у ОСОБА_7 на той час не було, тому він запропонував розрахуватися сантехнічним товаром, продажом якого він займався, із розрахунку оптових цін. ОСОБА_8 погодився, оскільки зрозумів, що зможе продати товар за більшу ціну та ще й заробити на цьому. ОСОБА_7 передав йому змішувачі на обумовлену суму та накладні, відмітку на накладних вони домовилися поставити після укладення договору купівлі-продажу автомобіля. У юриста вони уклали такий договір, пішли з ним у ДАІ м. Херсона для перереєстрації, але там не було номерних знаків. Юрист, що складав їм договір, порадив перереєструвати автомобіль в м. Миколаєві. В ДАІ м. Миколаєва їх спрямували до фірми «Авто Бізнес», де їм оформили всі документи, але у довідці була вказана вартість автомобіля, визначена експертом. Як їм пояснили у фірмі, це робиться з метою відсутності підозри, що вони бажають ухилитися від сплати платежів з оформлення авто. Після виконання всіх необхідних дій він поїхав додому.

У вищевказаному рішенні також зазналося, що допитаний судом свідок ОСОБА_7 підтвердив свідчення ОСОБА_8 в повному обсязі.

Рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 року № 8 передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавство. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядок у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути постановлено під сумнів.

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів ( справа «Бурмеску проти Румунії» п. 61).

Преюдиційність судового рішення це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціальні факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено і не має необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту.

В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_14 , копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Після смерті ОСОБА_8 , звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 - дружина, та діти ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ..

Згідно копії спадкової справи, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 отримали свідоцтво про право на спадщину у відповідних частках на нежитлові будівлі, квартиру, автомобіль та грошові кошти, як недоодержаної пенсії за період з 01.10.2017 року по 31.10.2017 року в сумі 3383 грн., грошового вкладу з належними відсотками, нарахуваннями, компенсаціями та індексаціями, що знаходяться у ПАТ «УкрСиббанк» на суму 1477,30 грн., та автомобіль.

Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

До спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. До спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. (ч.ч.1-3 ст. 1231 ЦК України).

На момент смерті ОСОБА_8 рішень суду про відшкодування ним матеріальної чи моральної шкоди ОСОБА_1 не існувало.

Представник відповідачів ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що про будь-які зобов`язання ОСОБА_8 щодо продажу автомобіля «Боглан-231040» його спадкоємцям нічого не було відомо, гроші за продаж автомобілю «Богдан-231040», вони не отримували, та нічого не було відомо з приводу продажу автомобіля «Богдан-231040».

Підставами, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свій позов, є посилання на норми Глави 68 ЦК України, а також посилання на ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України.

Разом із цим, Верховний Суд України це в постанові від 02.10.2013 року № 6-88цс13 наголосив, що зобов`язальний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування судом положень частини 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу.

Відповідно до частини першої статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Таким чином, законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Згідно статті 1007 ЦК України довіритель зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором: 1)забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; 2) відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв`язку з виконання доручення. Довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв`язку з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний виплатити повіреному плату, якщо вона йому належить.

Відповідно до ч.1 ст. 1010 ЦК України у разі смерті повіреного його спадкоємці повинні повідомити довірителя про припинення договору доручення та вжити заходів, необхідних для охорони майна довірителя, зокрема зберегти його речі, документи та передати їх довірителям.

Інших обов`язків на спадкоємців повіреного діючим законодавством не покладено.

Відповідно до ч.2 ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Шестимісячний термін є преклюзивним (оскільки поновленню не підлягає ні за яких умов), його сплив позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Так, кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (ч. 4 ст. 1281 ЦК України).

Спадкоємці ОСОБА_8 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом 31.01.2019 року, що підтверджується спадковою справою, копія якої знаходиться в матеріалах цивільної справи.

Процесуальне правонаступництво це заміна сторони або третьої особи іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу об`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього. Правонаступник може бути належним або неналежним відповідачем по справі в залежності від характеру цивільних правовідносин.

Пред`явлення вимоги включає в себе активні дії кредитора щодо безпосереднього звернення до спадкоємців або опосередкованого через нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Обрання певного способу є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд.

ОСОБА_12 не звертався до нотаріуса з вимогою до спадкоємців ОСОБА_8

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені ст. 1281 ЦК України, позбавляється права вимоги.

Вирішуючи спір, суд застосовує і керується принципом верховенства права (ст.ст. 8 і 129 Конституції України), складовими якого є вимога щодо правової визначеності і передбаченості, а також вимога справедливості. Суд також застосовує такі загальні засади цивільного законодавства, як неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України).

Тому суд постановляє рішення про повну відмову у задоволенні позовних вимог.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу № 1(захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77-81, 141, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 07.10.2019 року.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_15 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .

Відповідачі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_16 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_17 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_18 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .

Третя особа ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_19 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 .

Суддя О.В. Горпинич