Постанова

Іменем України

03 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 607/6787/16-ц

провадження № 61-31809св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Перша Тернопільська державна нотаріальна контора,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2017 року у складі судді Дзюбича В. Л. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 02 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Щавурської Н. Б., Загорського О. О., Ткача З. Є.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції у Тернопільській області 06 травня 2013 року.

На час смерті батька так і задовго до неї він постійно проживав разом із ним, оскільки останній тяжко хворів, перебував у лежачому та безпорадному стані, проте був зареєстрований за іншою адресою.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається із 1/2 частини квартири, що розташована по АДРЕСА_1 , в якій він проживав на час смерті батька.

Звернувшись до нотаріальної контори для написання заяви про прийняття спадщини, отримав відмову у зв`язку з тим, що пропустив строк звернення із заявою для прийняття спадщини.

Протягом шести місяців з часу відкриття спадщини він не заявляв про свою відмову від спадщини, тому є спадкоємцем першої черги за законом і вважається таким, що прийняв спадщину.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати його право власності на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не надано достатніх доказів факту його проживання спільно зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Періодична поява позивача у квартирі АДРЕСА_2 не може вважатися достатнім доказом постійного його проживання за вказаною адресою на час смерті спадкодавця.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 02 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 02 листопада 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 вказали про те, що вони знали його і батька, працювали разом з ним та поверталися додому. Вони чітко вказали, що він із батьком проживали разом, проте суд не врахував показання зазначених свідків. Також суди залишили поза увагою показання свідка ОСОБА_7 , яка вказала, що іноді бачила його. Звернувшись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, було з`ясовано те, що спадщину після смерті батька прийняла його дружина ОСОБА_2 , яка повідомила нотаріусу про відсутність інших спадкоємців. Суди попередніх інстанцій не врахували докази, які свідчать про факт його постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У лютому 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач на час смерті свого батька мешкав у квартирі АДРЕСА_2 . Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що періодична поява позивача за адресою місця проживання батька не може вважатися достатнім доказом постійного його проживання за цією адресою на час смерті спадкодавця. Рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції у Тернопільській області 06 травня 2013 року та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Тернопільським бюро ЗАГСу 09 липня 1971 року.

10 жовтня 2013 року заведена спадкова справа № 722/2013 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , який був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 .

10 жовтня 2013 року дружина спадкодавця ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини за законом. Інші спадкоємці із заявами про прийняття чи про відмову від прийняття спадщини не зверталися.

18 листопада 2013 року Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 на ім`я дружини спадкодавця ОСОБА_2

Інших свідоцтв у цій спадковій справі станом на 04 серпня 2016 року не видавалося.

Заповітів від імені ОСОБА_3 не посвідчувалося, що підтверджується листами Першої Тернопільської державної нотаріальної контори від 04 серпня 2016 року № 2267/01-16 та від 03 лютого 2017 року № 456/01-16.

Вищевикладене також підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину від 03 серпня 2016 року № 44662497).

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18 жовтня 2013 року ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 виписаний із вищевказаної адреси 17 вересня 1997 року, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_3 , виданим Тернопільським МУ УМВС України в Тернопільській області 14 серпня 1997 року.

Згідно з актом від 15 березня 2016 року комісія в складі заступника директора ДП «Комунальник-1» ГТОВ «Мрія» Новіцької Л. О. , паспортиста ДП «Комунальник-1» ГТОВ «Мрія» Мельник О. В. в присутності мешканця квартири АДРЕСА_3 , мешканця квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_10 - ОСОБА_1 проживав без реєстрації по АДРЕСА_1 до 01 лютого 2016 року, що також підтверджується показаннями свідків-сусідів ОСОБА_11 , ОСОБА_10 .

Згідно з актом від 30 січня 2017 року, складеним заступником директора ДП «Комунальник -1» ГТОВ «Мрія» Новіцької Л. О., паспортистом ДП «Комунальник -1» ГТОВ «Мрія» Мельник О. В. , в присутності мешканки квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_2 , яка проживає по АДРЕСА_6 , в присутності свідків-сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 засвідчили те, що ОСОБА_1 з 2010 року не проживав по АДРЕСА_1 .

З висновку про результати розгляду повідомлення громадянки ОСОБА_2 від 31 січня 2016 року встановлено, що її пасинок ОСОБА_1 за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчиняє скандали.

Також судами встановлено, що з 1993 року до часу смерті ОСОБА_3 був членом Першої церкви християн віри євангельської. Навідуючи ОСОБА_3 за місцем його проживання в АДРЕСА_1 в період його хвороби представники цієї церкви бачили, що його син ОСОБА_1 доглядав свого батька і був присутній на похороні, що підтверджується довідкою від 17 серпня 2016 року № 29.

Згідно з листом Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги від 09 березня 2017 року № 344 хворий ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні у ВНТС лікарні з 15 лютого до 02 березня 2012 року. Впродовж лікування хворого доглядом та забезпеченням медикаментами займалася дружина хворого ОСОБА_2 .

Згідно з висновком про результати розгляду звернення громадянки ОСОБА_2 від 27 лютого 2017 року було опитано ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які вказали, що з 2010 року ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, а проживає за адресою: АДРЕСА_7 .

Оплату житлово-комунальних послуг, наданих до квартири АДРЕСА_2 здійснювали ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 січня 2018 року справу № 607/6787/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, а також з урахуванням показань свідків, дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позовних вимог.

Також суди попередніх інстанцій правильно зазначили про те, що періодична поява позивача у спірній квартирі, яка підтверджена як письмовими доказами так і поясненнями свідків, не може вважатися достатнім доказом постійного його проживання із спадкодавцем на час його смерті.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 02 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко В. С. Висоцька І. М. Фаловська