Постанова

Іменем України

12 березня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/4075/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів - Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Піхур О.В.

від 10 жовтня 2018 року

у справі №761/40909/17 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

третя особа - Шевченківський районний відділ Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві,

про переведення прав та обов'язків співвласника-боржника з проведенням перерахунку та визнання права власності на частину квартири,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1, посилаючись на те, що відповідач не виконує рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини, внаслідок чого утворилась заборгованість по аліментам, звернулася до суду з позовом, в якому просила перевести на неї права та обов'язки ОСОБА_2 на належну йому на праві власності Ѕ частину квартири № АДРЕСА_1, та визнати за нею право власності на дану частину, провівши відповідний перерахунок боргу по сплаті аліментів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивачка, діючи через свого представника ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції, встановивши факт не надання доказів пред'явлення вимоги до відповідача про продаж належної йому частки квартири, дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, не взявши до уваги, що сторона позивача позбавлена можливості повідомити відповідача належним чином у зв'язку із невстановленням його місцезнаходження.

Вказувала, що добровільно вчинити дії з переоформлення права власності частини майна відповідача в рахунок погашення заборгованості здійснити неможливо, оскільки відсутній будь-який зв'язок з останнім, а тому і неможливо здійснити розрахунок по сплаті наявної заборгованості з аліментів.

За вказаних обставин, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 серпня 2018 року та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Представник позивача - ОСОБА_4 в судовому засідання апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Відповідач, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи за адресою, зазначеною в позовній заяві та апеляційній скарзі, в судове засідання не з'явився.

Третя особа - Шевченківський районний відділ Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача та представника третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача - ОСОБА_4, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає указаним нормам процесуального права.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі до 02 вересня 2004 року, та є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Згідно Договору купівлі-продажу від 10 грудня 2001 року позивач та відповідач в рівних частках є власниками квартири АДРЕСА_1

Відповідно звіту про незалежну оцінку майна від 27 жовтня 2017 року, вартість вищевказаної квартири становить 149 161,00 грн.

Згідно довідки розрахунку заборгованості від 27.01.2016, складеної старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Полісмак О.О. заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, станом на 01.08.2012 складає 125 834 грн 27 коп. (а.с. 13-15).

Згідно довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів від 12.10.2017 за період з 01.09.2015 по 30.09.2017 загальна заборгованість станом на вересень 2017 року складає 192 626 грн 32 коп. (а.с. 6).

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2017 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам та стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) у зв'язку з несплатою аліментів, у розмірі 42 605 грн 26 коп.

Даним судовим рішенням встановлено наступні обставини.

Постановою державного виконавця Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 20.05.2003 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4060, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 25.04.2003 на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі ј частини усіх видів доходів (заробітку) щомісячно, починаючи з 11.04.2003 і до повноліття дитини.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказувала на те, що з часу розірвання шлюбу відповідач вищевказаною квартирою не користується, інтересами дитини не цікавиться та матеріальної допомоги на утримання дитини не надає; добровільно вчинити дії з переоформлення права власності частини майна відповідача в рахунок погашення заборгованості здійснити вона не може, оскільки відсутній з відповідачем будь-який зв'язок. Також, зазначила, що вартість Ѕ частини квартири, яка перебуває у власності відповідача, становить 74 580,50 гривень у відповідності до звіту про оцінку майна від 27.10.2017, що значно менше ніж заборгованість відповідача зі сплати аліментів на утримання доньки, тому частина заборгованості може бути погашено в її рахунок.

Відповідно до статті 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Статтею 371 ЦК України визначено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

З аналізу вказаних положень закону можна дійти висновку, що кредитор може вимагати переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника щодо належної йому частки у майні лише після того, коли останній відмовився виконати вимоги про продаж своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від її придбання.

Крім того, слід зазначити, що порядок стягнення аліментів визначений Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу, звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на грошові кошти боржника. Боржник має право вказати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. Остаточно черговість стягнення на кошти та інше майно боржника визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору. У випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Як встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів, що позивач пред'являв вимоги до відповідача щодо продажу, належної йому частки квартири та відповідач відмовився від такої пропозиції.

Доводи апеляційної скарги, що місцезнаходження відповідача (співвласника-боржника частини спірної квартири) позивачці невідомо, не можуть слугувати належним доказом про повідомлення останнього щодо продажу його частки квартири, яка перебуває у спільній частковій власності, в рахунок погашення заборгованості по аліментам, та не можуть бути правовою підставою для скасування рішення суду.

Отже, суд першої інстанції, вирішуючи справу по суті, правильно застосувавши ст. 366, 371 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що кредитор може вимагати переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника щодо належної йому частки у майні лише після того, коли останній був повідомлений належним чином про вимогу продажу своєї частки у праві спільної часткової власності та відмовився виконати таку вимогу.

Аргументи наведені в апеляційній скарзі висновок суду першої інстанції не спростовують, а лише зводяться до переоцінки доказів та до не згоди з висновком суду.

Оскільки позовні вимоги про визнання права власності на частину квартири є похідними від вимог про переведення прав та обов'язків співвласника-боржника, в задоволенні яких судом першої інстанції правомірно відмовлено, то колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності на частину квартири.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого ним судового рішення не впливають, та як вже зазначалось вище фактично зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 12 березня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай