ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2699/19 Справа № 182/3256/18 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Барильської А.П.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Голуб О.О.

сторони :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року, яке постановлено суддею Багровою А.Г. у м. Нікополі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 24 жовтня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, що є особистою приватною власністю. В обґрунтування позову зазначила, що під час їхнього з відповідачем шлюбу ними було придбано автомобіль Chevrolet Lacetti, 2012 року випуску, тип кузова Хечбек, білого кольору, н.з. АЕ 3670 НВ, однак відповідач продовжує користуватись автомобілем, сплатити їй половину грошей за авто добровільно не бажає, не надає свідоцтво про реєстрацію авто, сховав автомобіль та тепер намагається його продати.

На підставі наведеного позивач просила суд поділити автомобіль Chevrolet Lacetti, 2012 року випуску, тип кузова Хечбек, білого кольору, н.з. АЕ 3670 НВ, визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля та витребувати у відповідача правовстановлюючі документи на спірний автомобіль.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального права та неповне дослідження доказів, що мають значення для розгляду справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Позивач посилається на те, що судом першої інстанції невірно визначено строк, коли вона дізналась про порушення свого права, оскільки не враховано, що після розірвання шлюбу, через три місяці, вони поновили шлюбні стосунки та 20.09.2014 року в них народився син. Зауважує на тому, що про порушення свого права щодо спірного автомобіля вона дізналась в 2018 році, коли вони з відповідачем повторно припинили шлюбні відносини та перестали вести спільне господарство.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявились, від відповідача по справі ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позивачем причини своєї неявки до суду не повідомлені.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 13.10.2007 року по 28.02.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між сторонами був розірваний рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.02.2013 року, яке набрало законної сили 11.03.2013 року (а.с.8).

Рішенням суду встановлено, що сторони з січня 2013 року припинили шлюбні відносини, мешкають окремо, спільне господарство не ведеться. Рішенням суду також встановлено, що на день прийняття рішення судом майнового спору між подружжям не існує (а.с.8)

Згідно Договору № НОМЕР_1 від 03.10.2012 року про надання споживчого кредиту на придбання транспортного засобу Chevrolet Lacetti, 2012 року випуску ОСОБА_2 отримав кредит від ПАТ „Украсиббанк у розмірі 82546,49 грн. В рахунок забезпечення виконання умов договору ОСОБА_2 передав придбаний автомобіль Chevrolet Lacetti, 2012 року випуску, тип кузова Хечбек, білого кольору, н.з. АЕ 3670 НВ у заставу ПАТ „Укрсиббанк (а.с.44) Повністю кредитній кошти за придбання транспортного засобу за цим договором ОСОБА_2 повернув 05.05.2014 року(а.с.43)

Згідно інформації, наданої Територіальним сервісним центром № 1245 від 27.06.2018 року автомобіль Chevrolet Lacetti, 2012 року випуску, тип кузова Хечбек, білого кольору, номерний знак НОМЕР_2 зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.37)

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк для звернення з цим позовом до суду.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477- IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини », передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої 17.17.1997 року з усіма її додатками та протоколами: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права», право власності є непорушеною норму у сучасних правових державах й її порушити не можна жодним чином, будь-якою фізичною чи юридичною особою, а отже, зазначена норма є гарантією непорушності права власності й попередження свавільного захоплення власності.

Вказане повною мірою узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах: «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року й «Федоренко проти України» від 01.06.2005 року.

Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або)державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 Постанови від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо.

Таким чином у законі діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу.

Оскільки автомобіль «Chevrolet Lacetti, 2012 року випуску, тип кузова Хечбек, білого кольору, номерний знак НОМЕР_2, що є предметом поділу, є неподільною річчю, колегія суддів приходить до висновку, що він підлягає поділу між сторонами шляхом визнання ідеальних часток сторін в зазначеному автомобілі без його реального поділу із залишенням автомобіля у спільній частковій власності сторін.

Отже, враховуючи вимоги чинного законодавства речі, набуті за час шлюбу є обєктами спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на імя кого з них оформлене право власності на це майно, тому, придбаний 03.10.2012 року, в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, автомобіль Chevrolet Lacetti, 2012 року випуску, тип кузова Хечбек, білого кольору, номерний знак НОМЕР_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та виходячи із визначених законодавцем засад рівності часток у спільному майні подружжя підлягає розподілу між сторонами із визнанням за позивачем та відповідачем по справі права власності на 1/2 частину спірного автомобіля за кожним, у звязку з чим апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню.

Позовні вимоги позивача щодо витребувати у відповідача правовстановлюючих документів на спірний автомобіль задоволенню не підлягають, оскільки чинним законодавством не передбачено такий спосіб захисту порушеного права.

При цьому колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем по справі пропущено строк для звернення з цим позовом до суду, з огляду на наступне.

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Однак, посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на те, що про порушення своїх прав позивач дізналась у січні 2013 року є помилковими, оскільки, факт того, що шлюбні відносини між сторонами припинено в січні 2013 року, наявність рішення про розірвання шлюбу та застереження в ньому про те, що на момент розірвання шлюбу сторони не мали майнового спору не можуть свідчити про те, що про порушення свого права щодо спірного автомобіля позивач дізналась в січні 2013 року.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішення суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як зазначила позивач у поданій до суду першої інстанції позовній заяві, про порушення свого права вона дізналася після припинення шлюбних відносин та коли вони з відповідачем не дійшли згоди щодо розподілу спірного автомобіля, а саме в січні 2018 року.

Спір між подружжям, а відповідно, і право на звернення до суду, виникає з моменту заперечення одного з подружжя щодо права іншого подружжя на спільне майно.

Тому колегія суддів вважає, що в даній справі саме відповідач несе обовязок доведення факту виникнення спору між сторонами щодо поділу майна подружжя з моменту розірвання шлюбу чи в інший час, але поза строками позовної давності.

Оскільки позивач звернулася до суду з позовом в травні 2018 року, а відповідач не довів, що спір між сторонами виник раніше травня 2015 року, строк звернення до суду з позовом позивачем не пропущено.

Однак, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що початок перебігу строку позовної давності повинен обраховуватися з дати припинення сторонами шлюбних відносин, тобто з січня 2013 року.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження, оскільки цивільне судочинство, згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а спільне сумісне майно подружжя, а саме автомобіль Chevrolet Lacetti, 2012 року випуску, тип кузова Хечбек, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 розподілу із визнанням за сторонами по справі права власності, за кожним з них, на 1/2 частину спірного автомобіля.

Крім того, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1023,96 грн. за подачу позовної заяви (а.с.1) та 1536 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції, а разом стягненню підлягає 2559,96 грн. судового збору.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог позивача про розподіл спільного сумісного майна подружжя, а саме автомобіля Chevrolet Lacetti, 2012 року випуску, тип кузова Хечбек, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 із визнанням за сторонами по справі права власності, за кожним з них, на 1/2 частину спірного автомобіля та стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 2559,96 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Розділити спільне сумісне майно подружжя автомобіль Chevrolet Lacetti, 2012 року випуску, тип кузова Хечбек, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля Chevrolet Lacetti, 2012 року випуску, тип кузова Хечбек, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля Chevrolet Lacetti, 2012 року випуску, тип кузова Хечбек, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2559 (дві тисячі пятсот пятдесят девять) грн. 96 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: