№ 243/6172/18
Справа № 2/243/86/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2019 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий суддя Пронін С.Г.

за участю секретарів Плаксіної Є.В., Колено Г.С., Маслової К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Слов'янську Донецької області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. Позивачем у результаті перевірки факту незаконного заволодіння 15 лютого 2015 року грошовими коштами АТ КБ «ПриватБанк» було встановлено, що 15 лютого 2015 року шахрайськими діями невстановлених осіб було перепідключено термінал самообслуговування TS100816, який розташований у м. Одеса, на заблокований термінал самообслуговування TS205952, розташований у м. Донецьк, з наступним поповненням карток та рахунків мобільних телефонів фізичних осіб проте без фактичного внесення грошових коштів до терміналу банку. При перевірці вищевказаних обставин було виявлено поповнення шахрайським шляхом на суму 215 500 грн. банківської картки № НОМЕР_1, держателем якої згідно відомостей АТ КБ «ПриватБанк» є ОСОБА_2, що значиться у комплексах банку померлою особою, та переведення відповідачем ОСОБА_1, у незаконному володінні якого дана банківська картка перебувала, цієї грошової суми з картки у готівку. У зв'язку із цим позивачем на ім'я відповідача було відкрито рахунок дебіторської заборгованості на суму спричиненої банку шкоди у розмірі 215 500 грн., яка до цього часу на ньому і обліковується. Враховуючи викладене, а також приймаюча до уваги, що відповідач до часу звернення позивача із цим позовом до суду безпідставно набуті ним грошові кошти банку не повернув, та керуючись ч. 1 ст. 1212, ч. 1, 2 ст. 1213 ЦК України, АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з ОСОБА_1 безпідставно набуті ним грошові кошти у сумі 215 420 грн., пеню у сумі 108 997 грн., а також судові витрати, понесені відповідачем при зверненні до суду.

Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, а справу просив розглянути у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_1, а також його представник - адвокат Винник З.Г., яка діє на підставі ордеру серії ДН № 043023 від 27 серпня 2018 року, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися; представником відповідача, яка відповідно до приписів ч. 1 ст. 64 ЦПК України має повноваження на ведення справи в суді та здійснює від імені особи, яку вона представляє, її процесуальні права та обов'язки, було надано суду заяву, у якій справу просила розглянути у відсутність сторони відповідача. Крім того, відповідачем було надано відзив на позовну заяву, у якому він позовні вимоги не визнав з огляду на таке. По-перше, АТ КБ «ПриватБанк» за цими позовними вимогами пропущено строк позовної давності, адже банк факт крадіжки грошових коштів з власних рахунків виявив 15 лютого 2015 року, проте до суду звернувся лише у липні 2018 року. По-друге, вимоги позивача щодо стягнення пені є безпідставними, адже пеня може бути нарахована лише за невиконання договірних зобов'язань, натомість між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем не існує таких зобов'язань. По-третє, позивач жодним чином не довів, що саме ОСОБА_1 заволодів грошовими коштами банку внаслідок шахрайських дій з перепідключення терміналів самообслуговування, що мали місце 15 лютого 2015 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 1212 ЦК України, на яку посилається у своєму позові АТ КБ «ПриватБанк» як на правову підставу своїх вимог, передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже позивачу на виконання вимог ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України необхідно довести, що саме відповідач і є тією особою, яка набула грошові кошти банку без достатньої правової підстави, оскільки нормою статті 1212 ЦПК України визначено, що майно, набуте або збережене без достатньої правової підстави за рахунок іншої особи, зобов'язана повернути цій особі саме та особа, яка таке майно набула або зберегла, а не будь-яка особа взагалі.

З витягу із висновку за результатами «Службової перевірки щодо відпрацювання проблемного активу позичальника ОСОБА_2» № ZAKL-2017/1-6866128 від 01 червня 2017 року, слідує, що службою безпеки позивача було встановлено, що 15 лютого 2015 року шахрайськими діями невстановлених осіб внаслідок перепідключення працюючого терміналу самообслуговування TS100816, який розташований у м. Одеса, на заблокований термінал самообслуговування TS205952, розташований у м. Донецьк, було поповнено без фактичного внесення грошових коштів до терміналу банку банківську картку № НОМЕР_1, належну померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, на суму 215 500 грн., яку в подальшому перевів у готівку відповідач ОСОБА_1, у незаконному володінні якого дана банківська картка перебувала.

Разом з тим, частиною першою статті 62 Конституції України закріплено правило, за яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

З приписів ч. 6 ст. 82 ЦПК України слідує, що для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою є обов'язковими вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили.

В той же час, приймаючи до уваги, що результати службової перевірки, проведеної співробітниками позивача, не є ані вироком суду, ані ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, ані постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, які є обов'язковими для суду при вирішенні питання щодо правових наслідків дій чи бездіяльності особи, то й висновок № ZAKL-2017/1-6866128 від 01 червня 2017 року не є обов'язковим для суду в частині, чи мали місце викладені у ньому обставини вчинення правопорушення та чи вчинено воно саме тією особою, що у ньому вказана, а підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами на належність, допустимість, достовірність та достатність.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, за своєю юридичною природою службова перевірка є комплексом заходів, які здійснюються з метою перевірки інформації про вчинення особою дисциплінарного правопорушення, а отже її результати можуть бути доказом вчинення особою саме дисциплінарного проступку, а не доказом вчинення особою злочину, що полягає у шахрайстві та привласненні грошових коштів, що може бути доведено лише вироком суду.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що витяг з висновку за результатами «Службової перевірки щодо відпрацювання проблемного активу позичальника ОСОБА_2» № ZAKL-2017/1-6866128 від 01 червня 2017 року не є допустимим доказом на підтвердження вчинення відповідачем ОСОБА_1 шахрайських дій щодо заволодіння ним грошовими коштами позивача АТ КБ «ПриватБанк».

Що стосується пояснень, написаних від імені ОСОБА_1 (а.с.13-14) та долучених АТ КБ «ПриватБанк» до своєї позовної заяви у якості доказу шахрайського привласнення відповідачем грошових коштів банку, то суд сприймає їх критично, адже з них не вбачається, що вони написані власноруч відповідачем та відображають його дійсну волю, а позивач жодним чином це не довів, у зв'язку з чим суд не розцінює дані пояснення як достовірний доказ безпідставного набуття відповідачем майна позивача у розумінні ст. 79 ЦПК України, адже на їх підставі неможливо встановити привласнення саме відповідачем грошових коштів позивача.

Таким чином, враховуючи, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано лише два докази, один з яких є недопустимим, а інший - недостовірним, суд приходить до висновку, що вони у своїй сукупності є не достатніми на підтвердження факту безпідставного набуття саме відповідачем грошових коштів позивача, а отже й достатніми на доведення обґрунтованості позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» саме до відповідача.

Крім того, частиною третьою статті 549 ЦК України пенею визначено неустойку, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з приписами ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Тобто обов'язковою та необхідною умовою нарахування пені є, по-перше, невиконання грошового зобов'язання саме у той строк, у який воно повинно було бути виконаним, а по-друге, закріплення визначення її розміру відповідним договором або актом цивільного законодавства.

Натомість із жодного з долучених до матеріалів справи документів не вбачається ані існування між сторонами договору щодо виплати відповідачем на користь АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно отриманих ним, на думку позивача, грошових коштів, у якому закріплений порядок визначення розміру пені у разі невиконання відповідачем такого грошового зобов'язання, ані чітко визначеного АТ КБ «ПриватБанк» строку, у який відповідач мав виплатити йому такі грошові кошти, ані вказівки на подію, яка неминуче має настати й після якої зобов'язання підлягає виконанню, ані вимоги позивача, направленої відповідачу, щодо повернення відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» відповідних грошових коштів, як це передбачено ст. 530 ЦК України.

У зв'язку з чим нарахування позивачем пені на основну суму боргу у даному разі є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Отже приймаючи до уваги, що позивач жодним чином не довів безпідставне заволодіння його грошовими коштами саме відповідачем, суд приходить до переконання, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, а тому й не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 82 ч. 6, 141, 259, 263-268, 273 ЦПК України, ст. ст. 1212 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11 березня 2019 року.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду С.Г. Пронін