Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Подзігун Г.В., за участю секретаря Нірши Ю.Г., представника заявника - ОСОБА_1, стягувача - ОСОБА_2, представника боржника - ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва заяву Заводського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області про зміну способу і порядку виконання рішення суду, -

ВСТАНОВИВ:

08.05.2018 року Заводський відділ Державної виконавчої служби м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській областізвернувся до суду з заявою, в якій просить змінити спосіб виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва по справі №ц2-157/2010, ухваливши - усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні належним їй житловим будинком з відповідними господарськими та побутовими спорудами та будівлями по АДРЕСА_2, який розташований на земельній ділянці площею 455 кв. м., в м. Миколаєві шляхом зобов'язання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за свій рахунок знести житловий будинок АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 10.05.2018 року заявлено самовідвід судді ОСОБА_10

За розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.05.2018 року було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи і головуючим суддею по справі визначено ОСОБА_6.

Ухвалою від 24.05.2018 року заявлено самовідвід судді ОСОБА_6

04.06.2018 року за розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.05.2018 року було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи і головуючим суддею по справі визначено Подзігун Г.В.

05.06.2018 року на виконання ухвали Верховного суду від 25.05.2018 року матеріали цивільної справи №2-157/10 було направлено судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду України Журавель В.І.

28.01.2019 року справу було передано судді Подзігун Г.В. для розгляду.

У судовому засіданні представники заявника заяву підтримали та просили суд її задовольнити. В обґрунтування заяви посилалися на те, що 02.02.2018 року ОСОБА_5 протягом 2015-2016 р.р. по АДРЕСА_2 проводились роботи по демонтажу частини нежитлових споруд, які підлягали знесенню, після якої фактично відбулась його реконструкція і добудовано другий поверх. Зокрема, знесено двоповерхову споруду, а одноповерховий об'єкт був перебудований і шляхом реконструкції добудовано 2-й поверх, після чого він був введений в експлуатацію як житловий будинок і відчужений іншій особі, яка не є боржником у даному виконавчому провадженні, а тому, для повного виконання рішення, державному виконавцю необхідно знести об'єкт нерухомого майна, який підлягав знесенню за рішенням суду однак був реконструйований в житловий будинок (реконструйований об'єкт нерухомого майна), належний, на даний час, на праві власності ОСОБА_9.

Стягувач у судовому засіданні просила заяву задовольнити, оскільки на сьогоднішній день рішення суду досі не виконано та не може бути виконано у спосіб і в порядку, які встановлені вказаним рішенням.

Представник боржника проти задоволення заяви заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду було виконано, і на сьогоднішній день не існує нежитлових одно- та двоповерхових споруд по АДРЕСА_2. Крім того, житловий будинок, який просить знести заявник, належить на праві власності особі, яка не є боржником у даному виконавчому провадженні та не була стороною по справі, а правовстановлювальний документу на новостворений об'єк (вищезазначений житловий будинок), у встановленому законом порядку, не скасованого. За такого, просив суд відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі.

Заінтересована особа - ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності на підставі письмових доказів. що знаходяться в матеріалах справи, а також просив суд звернути увагу на те, що 06.06.2017 року постановою державного виконавця виконавче провадження було закрито.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

25.03.2008 року ОСОБА_2 звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якому просила знести самочинне будівництво, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 за рахунок відповідачів та стягнути з них моральну шкоду.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.11.2008 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5 знести самовільно побудовані об'єкти нерухомого майна - нежитлові одно та двоповерхові споруди по АДРЕСА_2, Варварівка. В задоволенні решти вимог відмовити (т. 1, а.с. 147-149).

04.12.2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу до апеляційного суду Миколаївської області в якій просили скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.11.2008 року (т. 1, а.с. 155-157).

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 05.02.2009 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 було задоволено частково, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.11.2008 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд в той же суд, але іншому судді (т. 1, а.с. 177-178).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєвавід 25.02.2010 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод із зобов'язанням знести самочинно побудовану споруду задоволено та вирішено усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні належним їй житловим будинком з відповідними господарськими та побутовими спорудами та будівлями по АДРЕСА_2 в м. Миколаєві, який розташований на земельній ділянці площею 455кв.м. Зобов'язано ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за свій рахунок знести самочинно побудований об'єкт нерухомого майна - нежитлові одно та двоповерхові споруди, пристосовані під авто майстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_2 та звільнити самовільно зайняту під ним земельну ділянку площею 35 кв.м. (т. 1, а.с. 351-352).

30.03.2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу до апеляційного суду Миколаївської області в якій просили скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року (т. 1, а.с. 361-364).

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 27.05.2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилено, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року залишено без змін (т. 1 , а.с. 397-399).

06.08.2010 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано відповідний виконавчий лист №ц2-157-10. Постановою державного виконавця Амонс Наталії Олександрівни від 10.08.2010 року відкрито виконавче провадження №20928344 з виконання вищевказаного виконавчого листа.

04.03.2011 року Заводський відділ ДВС ММУЮ звернувся до суду з заявою про знесення самочинно побудованих відповідачами об'єктів нерухомого майна не за рахунок боржників, а в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (т. 2 а.с. 46-50).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.06.2011 року у задоволення вищевказаної заяви було відмовлено (т. 2 а.с. 122).

14.07.2011 року Заводський відділ ДВС ММУЮ звернувся до суду з заявою про роз'яснення рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року, а саме зазначивши, які саме об'єкти підлягають зносу, яким чином необхідно усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні належним їй житловим будинком з відповідними господарськими та побутовими спорудами та будівлями по АДРЕСА_2 та чи можливо організувати примусове виконання рішення відповідно до Закону з огляду на вислів «за власний рахунок», адже витрати пов'язані з примусовим виконанням покладаються на боржника (т. 2, ст. 137-138).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.06.2011 року у задоволенні вищевказаного подання було відмовлено (т. 2 а.с. 157).

27.09.2011 року Заводський відділ ДВС ММУЮ звернувся до суду з заявою про роз'яснення рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року, визначивши чи можливо виконувати зазначене рішення суду не «за власний рахунок боржника», а шляхом організації такого виконання державним виконавцем відповідно до повноважень наданих йому законом (т. 2, а.с. 162-166).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.11.2011 року у роз'ясненні рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року в частині способу виконання рішення суду було відмовлено (т. 2 а.с. 183).

09.04.2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали до Центрального районного суду м. Миколаєва заяву, в якій просили відстрочити виконання рішення до 01.09.2012 року (т. 1, а.с. 422).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.07.2012 року вищевказану заяву залишене без розгляду (т. 1, а.с. 433).

20.02.2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали до Центрального районного суду м. Миколаєва скаргу, в якій просили визнати дії Заводського ВДВС ММУЮ незаконними та скасування постанови про здійснення примусового виконання судового рішення на підставі виконавчого листа №2-157/10 виданого Центральним районним судом м. Миколаєва (т. 2, а.с. 185-186).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.07.2012 року вищевказану скаргу за заявою ОСОБА_4 було залишено без розгляду (т. 2, а.с. 212).

11.12.2013 року Заводський відділ ДВС ММУЮ звернувся до суду з заявою про відстрочку виконання виконавчих листів по справі до моменту надходження на спеціальний реєстраційний рахунок з обліку депозитних сум Заводського ВДВС ММУЮ коштів в якості авансування на організацію та проведення виконавчих дій за виконавчими документами (т. 2, а.с. 219-226).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.02.2014 року у задоволенні вищевказаної заяви було відмовлено (т. 2, а.с. 235-236).

15.01.2016 року ОСОБА_2 звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва із скаргою, в якій просила суд визнати дії державного виконавця щодо складання акту від 25.12.2015 року та винесення постанов про закінчення виконавчих проваджень №20928344 та №20929578 неправомірними та скасувати вказані постанови (т. 3, а.с. 2-4).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва 29.03.2016 року скаргу було задоволено частково та скасовано постанову головного державного виконавця Заводського відділу ДВС ММУЮ ОСОБА_1 від 29.12.2015 року про закінчення виконавчого провадження №20928344 (т. 3, а.с. 111).

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 18.05.2016 року вищезазначеного ухвалу Центрального районного суду м. Миколаїв в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій головного державного виконавця Заводського ВДВС ОСОБА_1 щодо складання акту від 25.12.2015 року та винесення постанов про закінчення виконавчих проваджень №20928344 та №20929578 було скасовано та винесено в цій частині нову ухвалу, якою дії головного державного виконавця Заводського ВДВС ММУЮ ОСОБА_1 щодо складання акту від 25.12.2015 року про встановлення факту знесення об'єкту нерухомого майна, зазначеного у рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року. та винесення постанов про закінчення виконавчих проваджень №20928344 та №20929578 визнано неправомірними (т. 3, а.с. 241-246).

З вказаних судових рішень вбачається, що спірний житловий будинок є новоствореним майном та належав ОСОБА_5 на праві власності, що підтверджується даними технічного паспорту, виданого 05.02.2016 року ТОВ «Бюро Генерального планування» (т. 6, а.с. 55-58); декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, виданої Управлінням ДАБІ у Миколаївській області 17.02.2016 року(т. 6, а.с. 51-52); свідоцтвом про право власності, виданого реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції 29.04.2015 року.

11.03.2016 року ОСОБА_5 за договором дарування передала безоплатно у власність своєму сину - ОСОБА_9 зазначений житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами разом з земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0224 га (т. 6, а.с. 53-54).

01.06.2016 року постановою головного державного виконавця Заводського ВДВС Миколаївського міського управління юстиції відновлено провадження №20928344 з виконання виконавчого листа №ц2-157/10 виданого 06.08.2010 року (т. 6, а.с. 48).

29.06.2016 року державним виконавцем, з метою перевірки виконання рішення суду здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 та встановлено, що будь-які нежитлові приміщення за вказаною адресою відсутні, проте знаходиться будівля, яка згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 25.02.2016 року, є житловим будинком АДРЕСА_1, право власності на який та на земельну ділянку за вказаною адресою зареєстровано за ОСОБА_9, про що складено відповідний акт державного виконавця (т. 6, а.с. 49).

02.07.2016 року державний виконавець на підставі ч. 1 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду, а саме: встановити спосіб і порядок виконання рішення, ухваливши - усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні належним їй житловим будинком з відповідними господарськими та побутовими спорудами та будівлями по АДРЕСА_2 в м. Миколаєві, який розташований на земельній ділянці площею 455кв.м. шляхом зобов'язання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за свій рахунок знести житловий будинок АДРЕСА_1 (т. 4, а.с. 95-98).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.09.2016 року в задоволені заяви державного виконавця про зміну способу і порядку виконання рішення суду відмовлено. Постановляючи вказану ухвалу суд виходив з того, що задоволення заяви про заміну способу і порядку виконання рішення суду щодо зобов'язання боржників знести нежитлові споруди авто майстерні на зобов'язання знести житловий будинок іншої конфігурації, який належить на праві власності особі, яка не є стороною виконавчого провадження та не була стороною по справі за наявності не скасованого правовстановлювального документу на новостворений об'єкт - фактично змінює рішення суду по суті та способу захисту, передбаченого ст. 16 ЦК України. Тобто спосіб виконання рішення суду про заміну на який заявлено подання, не відповідає способу захисту порушеного права, який був предметом розгляду у цивільній справ, а фактично змінює рішення суду по суті (т. 4, а.с. 183-184).

02.09.2016 року державним виконавцем до Центрального районного суду м. Миколаєва внесено подання про заміну сторони виконавчого провадження з боржника ОСОБА_5 на ОСОБА_9 (т. 4, а.с. 188-184).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєвавід 25.10.2016 в задоволені подання відмовлено, виходячи з того, що до спірних правовідносин питання щодо правонаступності застосовані бути не можуть, оскільки у ОСОБА_9 виникло право власності на новостворений житловий будинок. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття прав власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створенні майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна експлуатації. право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином до ОСОБА_9 перейшло право власності на житловий об'єкт нерухомого майна, який було створено ОСОБА_5 При цьому, виходячи з презумпції правомірності набуття права власності, суд прийшов до переконання, що право власності набуто ОСОБА_5 правомірно, у зв'язку з тим, що вона як власник розпорядилася майном на власний розсуд. В той же час, рішенням суду від 25.02.2010 року ОСОБА_5 було зобов'язано за свій рахунок знести самочинно побудований об'єкт нерухомого майна нежитлові одно- та двоповерхові споруди, пристосовані під авто майстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_2. Таким чином суд дійшов висновку, що рішенням суду на ОСОБА_5 було покладено один комплекс обов'язків щодо усунення перешкод шляхом знесення самочинних нежитлових споруд. При цьому, з моменту набуття права власності на житловий будинок на тій самій земельній ділянці, у ОСОБА_5 виник інший комплекс прав та обов'язків як власника правомірно набутого житлового будинку. При цьому за Договором дарування до ОСОБА_9 перейшли не обов'язки знесення самочинних нежитлових споруд, а права та обов'язки власника новоствореного житлового будинку, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку, що у спірних правовідносинах відсутнє правонаступництво (т. 4, а.с. 254-258).

29.11.2016 року ОСОБА_5 звернулася до апеляційного суду Миколаївської області з апеляційною скаргою, в якій просила вищевказану ухвалу суду скасувати і постановити ухвалу, відмовивши в задоволенні подання з інших правових підстав, а саме: у зв'язку з відсутністю факту вибуття сторони виконавчого провадження та правонаступництва (т. 5, а.с. 1-3).

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 01.12.2016 року по справі №490/8795/16-ц ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.10.2016 року залишено без змін (т. 5, а.с. 35-38).

29.11.2016 року ОСОБА_5 звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (т. 5, а.с. 46-49).

За результатами розгляду заяви, 29.03.2017 року Центральним районним судом м. Миколаєва постановлено ухвалу, якою заяву ОСОБА_5 про визнання виконавчого листа, таким що не підлягає виконанню, залишено без задоволення (т. 5, а.с. 113).

04.04.2017 року ОСОБА_5 звернулася до апеляційного суду Миколаївської області з апеляційною скаргою, в якій просила вищевказану ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 5, а.с. 116-118).

19.05.2017 року апеляційним судом Миколаївської області вищевказану апеляційну скаргу було відхилено, а ухвалу суду першої інстанції залишено без змін (т. 5, а.с. 163-164).

24.05.2017 року державним виконавцем складено акт про те, що за адресою: АДРЕСА_2 будь-які нежитлові споруди відсутні, а знаходиться будівля, яка згідно технічного паспорту виготовленого станом на 03.02.2016 року є житловим будинком АДРЕСА_1, право власності на який та на земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_9, згідно договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 11.03.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №121 (т. 6, а.с. 6).

06.06.2017 року, у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із відсутністю об'єкта нерухомого майна, який необхідно знести (т. 6, а.с. 5).

19.06.2017 року ОСОБА_2звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва зі скаргою на неправомірні дії держаного виконавця, в якій просила суд визнати неправомірними дії головного дердавного виконавця Заводського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області буділовської О.О. щодо складення Акту від 24.05.2017 року про виконання рішення суду та винесення постанови від 06.06.2017 року про закічення виконавчого провадження №20928344, та просила суд скасувати зазначені акт та постанову (т. 6, а.с. 2-4).

Ухвалою від 17.11.2017 року Центрального районного суду м. Миколаєва відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_2 на неправомірні дії головного державного виконавця м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області та скасування акту про виконання рішення суду та постанови від 06.06.2017 року про закінчення виконавчого провадження № 20928344. Підставою для відмови в задоволенні скарги суд вважав, що дійсно об'єкт, про знесення якого зазначено у рішенні суду, яке підлягає примусовому виконанню, фактично не існує на день винесення оскаржуваної постанови, що унеможливлює його примусове знесення. Як і відсутні підстави для заміни сторони виконавчого провадження та зміни способу та порядку виконання рішення суду (т. 6, а.с. 78-81).

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 02.02.2018 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.11.2017 року скасовано та постановлено нову постанову. Скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано неправомірною постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС ОСОБА_1 від 06.06.2017 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року. Зобов'язано державного виконавця в провадженні якого знаходиться виконавче провадження з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва по справі №ц2-157/2010 продовжити виконавчі дії з виконавчого листа №ц2-157/2010. Стягнути з Заводського ВДВС ММУЮ на користь ОСОБА_2 320 грн. судового збору.Підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної постанови суд вважав, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, а виконання рішення суду яке полягало у знесені самочинно побудованого об'єкту нерухомого майна - нежитлової одно- та двоповерхової споруди та звільнення самовільно зайнятої під нею земельною ділянки площею 35 кв.м. фактично не відбулося в повному обсязі, оскільки внаслідок проведеної реконструкції на місці де знаходилась одноповерхова нежитлова будівля на даний час знаходиться об'єкт нерухомого майна, який значиться як житловий будинок (т. 6, а.с. 144-146).

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 17.09.2018 року вищевказану постанову апеляційного суду Миколаївської області залишено без змін (т. 6, а.с. 239-242).

13.02.2018 року державним виконавцем у відповідності до ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відновлення виконавчого провадження № 20928344 (т. 6, а.с. 173).

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною першою ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб. які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до положень ст. 435 ЦПК України зазначено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено ст.16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

При вирішенні питання про зміну способу виконання суд повинен з'ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення.

Під час розгляду заяв про встановлення або зміну способу й порядку виконання рішення суду потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі № 6-1829цс15.

Згідно з положеннями ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Виконання рішення суду є невід'ємною частиною права на справедливий суд. Правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення у правах. Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси громадян і є завершальною стадією судового провадження, без належного виконання судових рішень правосуддя втрачає сенс. Право на виконання судового рішення є невід'ємною складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греці» (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997 р., п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 р. у справі «Фуклев проти України», заява № 71186/01, п. 84). На державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці (рішення від 17.05.2005 р. у справі «Чіжов проти України» п. 40, заява N 6962/02). Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі «Comingersoll S. A.» проти Португалії», заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).

Окрім того, вирішуючи справу «Шмалько проти України» Європейський суд з прав людини в п. 43 свого рішення від 20.07.2004р. дійшов наступного висновку: «Суд наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї зі сторін. Було б незрозуміло, як би стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Також, як зазначив Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012, за практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (Рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом, з чим погодився і Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11.03.2011 року № 2-рп/2011.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 17.09.2018 року встановлено, що рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року фактично не виконано, оскільки демонтаж майна з подальшою його перебудовою в житловий будинок не є його фактичним знесенням.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, на сьогоднішній день, самочинно побудований об'єкт нерухомого майна - нежитлові одно та двоповерхові споруди, пристосовані під авто майстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_2, який підлягав знесенню за рішенням суду,фактично не існує. Він був реконструйований в житловий будинок, належний, на даний час, на праві власності ОСОБА_9, який не є боржником у даному виконавчому провадженні. Відповідно виконати рішення у встановлений судом спосіб та порядок неможливо.

Враховуючи, що рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року по справі №ц2-157/2010фактично не виконано, а виконати його у встановлений судом спосіб та порядок неможливо, суд вважає за необхідне змінити спосіб і порядок виконання вищевказаного рішення шляхом зобов'язання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за свій рахунок знести житловий будинок АДРЕСА_1.

Керуючись ст. ст. 260, 261, 435 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву - задовольнити.

Змінити спосіб і порядок виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2010 року по справі №ц2-157/2010 шляхом зобов'язання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за свій рахунок знести житловий будинок АДРЕСА_1.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 11.03.2019 року.

СУДДЯ Г.В. ПОДЗІГУН