Справа № 127/8982/18
Провадження № 22-ц/801/195/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 рокуСправа № 127/8982/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.

при секретарі Богацькій О.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4

відповідач: ОСОБА_5

третя особа без самостійних вимог: Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4, на рішення Вінницького міського суду від 09.11.2018 року, ухваленого о 15 год. 05 год. в приміщенні Вінницького міського суду суддею Медяною Ю.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4, до ОСОБА_5, за участю третьої особи без самостійних вимог -Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, зняття з реєстрації та вселення, -

В с т а н о в и в :

18.04.2018 року ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4,звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, за участю третьої особи без самостійних вимог - Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, зняття з реєстрації та вселення.

Зазначала, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.06.2008 року ,їй та її неповнолітньому сину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, належить на праві приватної спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_3.Після вчиненої ОСОБА_5 сварки та з метою припинення психологічних та нервових стресів, вона з молодшим сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 ,залишила спірну квартиру і переїхала до м. Києва, де вони проживають та зареєстровані. Старший син ОСОБА_4, у зв'язку із навчанням в Ніжинському агротехнічному коледжі тимчасово проживає і зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Після розірвання рішенням Вінницького міського суду від 28.04.2017 р. шлюбу , шляхом заміни замків на вхідних дверях квартири відповідач систематично чинить їм перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження нею ,внаслідок чого вона неодноразово зверталася до ГУ Національної поліції у Вінницькій області. Відповідачу на праві власності належить будинок по АДРЕСА_4 та 1/3 частка квартири АДРЕСА_2, однак на прохання позивача переїхати у інше житло відповідач не реагує та продовжує проживати у спірному житлі і постійно чинить перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою. Вказує, що відповідач не є членом їхньої сім'ї, не веде з ними спільного господарства, , є колишнім членом сім'ї власника квартири, який з 17.07.2007 року лише зареєстрований у квартирі і відмовляється її звільнити , чим порушує законні права та інтереси власників спірної квартири,а тому просила вселити її із сином в квартиру , усунути їм перешкоди в користуванні нею шляхом виселення відповідача та зняття його з реєстрації за позовом власника.

Рішенням Вінницького міського суду від 09.11.2018 року позов ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4, до ОСОБА_5, за участю третьої особи без самостійних вимог Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради задоволено частково. Вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_3. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 704,8 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати на правничу допомогу в сумі 3000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права і ухвалити в цій частині нове рішення, яким її вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку задовольнити.

Зазначила, що судом допущено неповне з'ясування обставин ,що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального права. Зокрема, суд вийшов за межі позовних вимог та дійшов безпідставного висновку про те, що відповідач вселився у спірну квартиру як член сім'ї і продовжує проживати в ній як колишній член сім'ї власників,а також те,що він може бути виселений з квартири лише на підставі статті 116 ЖК України, а не на підставі статей 317 і 319 ЦК України. Вважає висновок суду про те, що позивачі не навели жодних конкретних прикладів порушення відповідачем правил співжиття, в тому числі і систематичного, або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до нього заходів реагування, безпідставним, оскільки суд не звернув уваги на те, що позивачі не зазначали в позові такий спосіб захисту як виселення з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, доказів з цього приводу суду не надавали.

Крім того, вказує, що безпідставним є висновок суду про те, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачем не втратив право користування спірною квартирою і не може бути такого права позбавлений, оскільки відповідач не є членом сім'ї власника житла і позивачі не зазначали в позові такий спосіб захисту як визнання члена сім'ї власника житла втратившим право на користування цим житлом з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, доказів з цього приводу суду не надавали:

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що останню слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що сторони від шлюбу мають дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

18.01.2006 року на підставі рішення профкому від 23.12.2004 року ОСОБА_3 видано на склад сім'ї з трьох чоловік -ОСОБА_3, чоловіка - ОСОБА_5, сина - ОСОБА_4 ордер НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_3.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.06.2008 р., виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві власності по 1/2 частці квартири АДРЕСА_3,що зареєстровано за ними 19.06.2008 року в КП «Вінницьке ОБТІ»

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2017 р. шлюб ОСОБА_5 з ОСОБА_3 розірвано.

Згідно довідок ,що є в справі , ОСОБА_6 є учнем 3-В класу школи І-ІІІ ступенів №226 Оболонського району м. Києва та з 29.07.2017 року зареєстрований по АДРЕСА_5. ОСОБА_4 навчається на першому курсі Ніжинського агротехнічного коледжу за денною формою навчання за спеціальністю «Комп'ютерна інженерія» за держзамовленням з терміном навчання з 01.09.2017 року по 30.06.2021 року та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно інформаційних довідок з Державних реєстрів (а.с. 26-27) ОСОБА_5 має на праві власності 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 та будинок по АДРЕСА_4 .

З оглянутих в судовому засіданні суду першої інстанції матеріалів звернення №9299 по факту звернення ОСОБА_3 з приводу непорозуміння з колишнім чоловіком та з відповіді Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області від 13.07.2017 р. наданої на звернення, вбачається, що в діях колишнього чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_5 немає складу адміністративного правопорушення.

Згідно висновку Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області про результати розгляду вказаного звернення ОСОБА_3 від 11.10.2017 р., вбачається ,що 16.09.2017 р. до Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області з письмовою заявою звернулась ОСОБА_3 та просила прийняти міри до її колишнього чоловіка ОСОБА_5, який з лютого по липень 2017 р. виніс телевізор , комп'ютер та монітор ,що були придбані під час шлюбу, а також відмовляється залишати квартиру АДРЕСА_3. В ході проведення перевірки було опитано ОСОБА_5, який пояснив, що квартира в якій він проживає в 2003 році була надана йому та його дружині В 2008 р. ОСОБА_3 незаконно приватизувала дану квартиру на себе та сина. 16.09.2017 р. ОСОБА_5 прибув до вищевказаної квартири та помітив, що замки до вхідних дверей були змінені його колишньою дружиною , яка перебувала в квартирі. Коли ОСОБА_5 зайшов до квартири, то виявив, що з квартири зникла частина спільно нажитого майна. Також ОСОБА_3 сказала йому, щоб він збирав речі та виселявся з квартири так як вона є власником та не бажає, щоб ОСОБА_5 проживав в даній квартирі. (а.с. 185)

За результатом вищезазначеної перевірки Вінницьким ВП ГУНП у Вінницькій області заявнику надано відповідь від 18.10.2017 р., згідно якої ОСОБА_3 повідомлено, що ОСОБА_5 було опитано та проведено бесіду профілактичного характеру щодо неприпустимості протиправної поведінки в подальшому, а ситуація, яка склалася між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 підпадає під цивільно-правові відносини.

Задовольняючи позов частково , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 вселився у спірну квартиру на підставі ордеру виданого 18.01.2006 р. ОСОБА_3 , як член її сім'ї ,не втратив цей статус і продовжує проживати в ній як колишній член сім'ї власників, а тому може бути виселений з квартири лише у випадках і на підставі ст. 116 ЖК України, а не на підставі статей 317 і 319 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції у зв'язку з наступним.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Розглядаючи питання про усунення перешкод у користуванні квартирою, зокрема,шляхом виселення ,суд має з'ясувати, на які передбачені законом підстави для виселення відповідача посилається позивач, оскільки відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

За змістом ст.ст. 383, 405 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Отже, як вбачається із змісту ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до статті 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, а саме: у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Виселення за статтею 116 ЖК України - це санкція за порушення правил співжиття, яка застосовується як крайній захід у разі, коли попередження та заходи впливу є безрезультатними. Навіть неприязні стосунки між сторонами та неможливість сумісного проживання не може бути підставою для виселення відповідача за цією нормою.

Відповідно до статті 157 ЖК України члена сім'ї власника (у тому числі колишнього) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України, а не у зв'язку з тим, що приміщення необхідне для проживання самого власника, або власник бажає продати приміщення іншій особі.

При вирішенні цих питань необхідно враховувати ,в якому статусі набула особа право користування житловим приміщенням,що відбувається саме в момент заселення.

Як вбачається з матеріалаів справи,ОСОБА_5 набув право користування житловим приміщенням квартири в якості члена сім'ї наймача і цей статус члена сім'ї наймача, а згодом власника кваритри ,він не втрачає увесь час користування вказаною квартирою , незалежно від послідуючого припинення шлюбу , а відтак, його право користування квартирою є похідним та залежить від права користування нею особою,членом сім'ї якої він був і втратити яке він може лише з підстав передбачених ст.116 ЖК.

Позивачі не надали належних, допустимих та достатніх доказів порушення відповідачем правил співжиття, в тому числі і систематичного, або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до нього заходів реагування, одні лише факти звернення позивача до поліції щодо поведінки відповідача, не підтверджують неможливість проживання та не є підставою для виселення.

Право членів сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна, за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом.

Щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК України сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги на те, що позивачі не зазначали в позові такий спосіб захисту як виселення з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, доказів з цього приводу суду не надавали, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач після розірвання шлюбу з позивачем не втратив право користування спірною квартирою і за встановлених по справі обставин не може бути такого права позбавлений.

Доводи апеляційної скарги про те, що безпідставність висновку суду, що відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК України сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення, також не заслуговують на увагу, оскільки судом вірно застосовано норми матеріального права та послідовна практика вищих судів з цього питання .

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а інших письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду від 09.11.2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Копаничук С.Г.

Судді: Медвецький С.К.

Оніщук В.В.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Копаничук С.Г.