Провадження № 22-ц/812/183/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2019 року м. Миколаїв

справа № 490/6138/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Яворської Ж.М.,

із секретарем Гавор В.Б.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

(третя особа виконком Миколаївської міської ради)

про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину

та за зустрічним позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визначення місця проживання дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 16 листопада 2018 року суддею Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено 20 листопада 2018 року),

У С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину. До участі в справі як третю особу залучено орган опіки та піклування -виконком Миколаївської міської ради.

Позивачка зазначала, що від шлюбу з ОСОБА_2 має доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 30 травня 2017 року шлюб розірвано. Донька постійно проживає з нею, має всі необхідні умови для фізичного та духовного розвитку. Вона, як мати, належно утримує та доглядає дитину, постійно піклується про стан її здоровя. У той час відповідач ухиляється від виховання дитини та участі в її утриманні, вимагаючи віддати йому доньку.

Посилаючись на відсутність виняткових обставин, які могли б бути підставою для розлучення дитини з матірю, наявність нормальних умов для проживання та фізичного і духовного розвиту дитини, ухилення ОСОБА_2 від участі в утриманні доньки, в тому числі і в додаткових витратах на лікування, та наявність у відповідача високого рівня доходу, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання ОСОБА_3 з нею; стягнути з ОСОБА_2 щомісячно 15 000 грн. аліментів на доньку, починаючи з липня 2017 року; стягнути 2 596, 91 грн. додаткових витрат (а.с.40 том 1) та зобовязати відповідача перераховувати кошти на її картковий рахунок.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та звернувся з зустрічним позовом, в якому просив визначити місце проживання ОСОБА_3 з ним, як батьком. Відповідач посилався на те, що позивачка перешкоджає йому спілкуватись з донькою, проживає у неналежних умовах зі своїми рідними, дитина не отримає належного догляду та медичного обслуговування, тоді як саме він може забезпечити дитині належний рівень побутових та житлових умов, гармонійний розвиток та охорону здоровя. ОСОБА_4 також зазначав, що розмір аліментів, які вимагає позивачка, значно завищений; він має зобовязання по утриманню іншої неповнолітньої доньки та непрацездатної матері; позивачка не довела витрати на лікування доньки та не зазначила надання ним у грудні 2016 року коштів не лікування в розмірі 12 000 грн. і 1000 доларів США та інші обставини.

До участі в справі як третю особу залучено орган опіки та піклування -виконком Миколаївської міської ради.

Позивачка ОСОБА_1 зустрічний позов не визнала, вважаючи всі доводи відповідача неправдивими, а висновки - надуманими.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 з матірю ОСОБА_1 З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на доньку в розмірі 9 000 грн. щомісячно, починаючи з 17 липня 2017 року до повноліття дитини, допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 також стягнуто 1 450 грн. додаткових витрат. В решті позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, задовольнивши його зустрічні вимоги. Апелянт посилався на упередженість суду, невірну оцінку інтересів дитини при залишенні її з матірю, неналежність та безпідставність висновку органу опіку та піклування. Водночас, на думку апелянта, суд дійшов невмотивованого висновку щодо розміру аліментів; не врахував його дійсний дохід та наявність трьох утриманців; не обґрунтував необхідність саме такого утримання для чотирьохрічної дитини; не врахував, що найбільш ефективним та контрольованим способом надання утримання є придбання для доньки одягу, продуктів харчування, ліків, оплата необхідних послуг тощо. При стягненні додаткових витрат суд не врахував передачу ним позивачці у грудні 2016 року грошових коштів. Крім того, суд порушив низку норм процесуального законодавства, а саме штучно затягував розгляд справи, не надіслав йому копію ухвали про відкриття провадження, надав позивачці пільги при сплаті судового збору, не залучив належний орган опіки та піклування, невірно розподілив судові витрати та інше.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 висловила власну оцінку доводів апелянта, вважаючи їх такими, що не заслуговують уваги, та наполягала на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

У заяві від 11 лютого 2019 року ОСОБА_2 виклав аргументи щодо заперечень ОСОБА_5

Справу розглянуто апеляційним судом за участю позивачки ОСОБА_1 та її представника, а також відповідача ОСОБА_2

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 липня 2014 року (а.с. 5 том І). Мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6 том І).

З грудня 2016 року сімейні відносини між подружжям остаточно припинені, сторони проживають окремо. Позивачка з донькою фактично проживають у будинку її батьків вул. 2 Слобідська, 100/1 у м. Миколаєві. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 травня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 7 том І).

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є фізичними особами-підприємцями, мають особисті доходи, є власниками рухомого та нерухомого майна, в тому числі житлових приміщень (а.с. 16-24 том І).

Місцем фактичного проживання ОСОБА_3 є житлових будинок (вул. 2 Слобідська, 100/1) загальною площею 137,6 кв. м, який складається з трьох житлових кімнат. В будинку проживає ОСОБА_1 з донькою та старшим сином, а також її батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Для дитини створені всі умови для належного виховання та розвитку (а.с. 13, 178, 182 том 1).

Мати забезпечує дитині належний медичний нагляд та обслуговування, створює умови для активного навчання та відпочинку (а.с.14,15,41-44, 173-177 том 1).

ОСОБА_2 проживає у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 площею 72,8 кв.м із сучасним ремонтом та належним облаштуванням. Для дитини виділено окрему відповідно обладнану кімнату (а.с.218 том 1).

Між сторонами склались неприязні стосунки та існує спір щодо місця проживання малолітньої дитини (а.с.8-12, 77-91 том 1та інш.).

За висновком органу опіки та піклування від 14 вересня 2018 року доцільно визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з матірю ОСОБА_1 (а.с.217-218 том 1).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції врахував матеріальні можливості кожного з батьків, їх ставлення до виконання своїх батьківських обовязків; особисту прихильність малолітньої дитини до кожного з них; вік дитини (4 роки); психологічний стан та стан здоровя дівчинки; умови проживання, сталі сімейні звязки, що склалися на час розгляду справи; та, виходячи виключно з найкращих інтересів малолітньої дитини, дійшов висновку про необхідність збереження звичного для дівчинки сімейного середовища (матері, брата, дідуся з бабусею) та про визначення місяця її проживання з матірю ОСОБА_1

Численні доводи апелянта щодо наявності переваг права на проживання ОСОБА_3 з ним, а саме матеріальні можливості, кращі побутові умови, неналежне ставлення відповідачки до виконання батьківських обовязків, її моральний облік, нецільове використання коштів на дитину тощо, були предметом дослідження судом першої інстанції.

Висновки щодо цих обставин викладені в мотивувальній частині судового рішення.

Суд проаналізував та послався в рішенні на норми сімейного законодавства (статті 7, 160, 161 СК, статті 11,15 Закону «Про охорону дитинства»), міжнародного права (статті 3,18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, рішення Європейського Суду з прав людини), правові позиції Великої палати Верховного Суду зі спірного питання.

Отже, всі вищезазначені обставини не потребують додаткового правового аналізу, оскільки при їх встановленні, дослідженні та оцінці судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Обставини, що спростовували б висновки суду, апелянтом не доведені.

Не може вважатись переконливим посилання апелянта на порушення судом права рівності сторін перед законом і судом. Рівність прав батьків, в тому числі й права на проживання дитини сам з ним, є похідною від найважливіших інтересів дитини, а посилання відповідача на упередженість суду ґрунтується лише на незгоді з судовою оцінкою встановлених обставин, яка викладена в мотивувальній частині рішення. Будь-яких фактів прояву особистої прихильності або упередженості суду в процесі розгляду справи апелянт не зазначив.

Апеляційний суд не може погодитись з доводом відповідача про те, що висновок органу опіки та піклування, на який послався суд при вирішенні спору, є неналежним та недопустимим доказом, а належний орган до участі у справі не залучено. Відповідно до статті 56 ЦК та статті 11 Закону «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов'язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 34 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» також передбачено, що вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки та піклування віднесено до відання виконавчих органів, і тому числі, міських рад. Виконавчими органами рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (частина 1 статті 11 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні»). Права та обов'язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, а також напрям їх діяльності детально регламентовано Правилами опіки та піклування затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.99 N 34/166/131/88 (пункт 1). Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, передбачено Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини та Типовим положенням про комісію з питань захисту прав дитини, затвердженими постановою КМУ від 24 вересня 2008 року №866 (далі Порядок, Типове положення). Вирішення спорів між батьками щодо місця проживання дитини є повноваженням комісії з питань захисту прав дитини, яка утворюється, зокрема, головою виконавчого органу міської ради (пункт 1, підпункт 2 пункту 4 Типового положення). Безпосереднє ведення справ і координація діяльності стосовно захисту прав дітей покладаються на служби у справах дітей районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, сільських, селищних рад обєднаних територіальних громад (пункту 3 Порядку). Отже, належним органом опіки та піклування, яким надано висновок щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 (а.с.217-218 том 1), є виконком Миколаївської міської ради. Посилання апелянта на те, що висновок органу опіки та піклування щодо місця проживання дитини має оформлюватись рішенням міської ради (виконавчого комітету) не відповідає вимогам вищеназваних нормативних актів. Повноваження першого заступника міського голови на підписання висновків з питань, віднесених до повноважень органу опіки та піклування щодо захисту прав дітей передбачено розпорядженням Миколаївського міського голови №1р від 10 січня 2018 року. Представництво органу опіки та піклування в суді апеляційної інстанції здійснюється начальником служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міськради за довіреністю виконавчого комітету. Отже, посилання апелянта на неналежне представництво органу опіки та піклування є непереконливим. Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 в частині вирішення судом спору щодо місця проживання дитини не містить доводів, які би спростовували висновки суду чи доводили би порушення ним вимог сімейного законодавства, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення в цій частині. Визначивши місце проживання ОСОБА_3 з матірю, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 аліментів на доньку до досягнення нею повноліття відповідно до статі 180 СК. Згідно частини 3 статті 181 СК за рішенням суду кошти та утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з якими проживає дитина. Обставини, які враховуються при визначенні розміру аліментів, передбачені частиною 1 статті 182 СК. За правилами частини 2 цієї норми розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи розмір аліментів на ОСОБА_3, суд першої інстанції послався на дохід ОСОБА_2 за 2015 та 2016 роки, наявність у нього корпоративних прав, нерухомого майна, наявність у дитини хронічних захворювань, перебування на утриманні відповідача іншої неповнолітньої доньки. При цьому, визначивши розмір аліментів у 9000 грн. щомісячно, що більш ніж у пять разів перевищує прожитковий мінімум для дитини відповідного віку (1626 грн.), суд не зазначив, чому саме такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не перевірив дотримання прав відповідача та інтересів іншої неповнолітньої доньки відповідача ОСОБА_8 Так, апелянт надав суду відомості про те, що за 9 місяців 2018 року ним отримано (з усіх джерел доходу) - 203676 грн. (а.с.73, 77 том 2), що в перерахунку на місяць в середньому складає 22 630 грн. За загальним правилом трудового законодавства утримання із заробітної плати, в тому числі й аліментів, не має перевищувати 50 відсотків її розміру. При цьому відповідач має зобовязання щодо утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_8 Єлізавети, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.150 том 1), права якої є рівними з правами доньки позивачки. Посилання відповідача на те, що його утриманцем є також непрацездатна мати ОСОБА_9, будь-якими доказами не підтверджено. Відомості про доходи ОСОБА_9 та потребу в утриманні матеріали справи не містять. Апеляційний суд також враховує необхідність створення для дитини умов для гармонійного розвитку, здібностей, потребу дитини за станом здоровя у медичному догляді, лікуванні та у відповідному відпочинку, що також потребує додаткових грошових витрат. При цьому суд не може погодитись з посиланням ОСОБА_2 на те, що відповідний розмір аліментів має визначатись після відрахування всіх витрат платника аліментів (витрат на утримання майна, виплат на здійснення підприємницької діяльності тощо). Такий підхід до сплати аліментів суперечить, зокрема, змісту постанови КМУ від 26 лютого 1993 року «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб». Отже, з урахуванням всіх вищеназваних обставин, а саме матеріального становища батька, наявність у нього інших дітей, фактичних потреб дитини, рівного обовязку матері, а також інших обставин, що мають істотне значення, апеляційний суд вважає, що необхідними та достатніми для гармонійного розвитку дитини є аліменти з одного з батьків в розмірі 5000 грн. Доводам ОСОБА_2 про те, що спосіб утримання ним доньки має бути визначений не у грошовій формі, а шляхом сплати послуг, надання одягу, продуктів харчування, ліків тощо, суд першої інстанції дав належну оцінку та дійшов вірного висновку про невідповідність цих вимог нормам сімейного законодавства. Ці обставини не потребують додаткового правового аналізу та оцінки. Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органами опіки та піклування, в тому числі за заявою платника аліментів, відповідно до положень статті 186 СК. Час, з якого присуджуються аліменти на дитину визначений судом за правилами статті 191 СК, тобто від дня предявлення позову - 17 липня 2017 року. Отже, судове рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на доньку ОСОБА_3 підлягає зміні лише зі зменшенням розміру аліментів до 5000 грн. щомісячно. Не можна погодитись і з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину. Відповідно до правил статті 185 СК батьки зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину при наявності особливих обставин (розвиток здібностей дитини, її хвороба, каліцтво тощо). Закон не містить виключного переліку таких особливих обставин та підстав для їх визначення, але за змістом цієї норми та визначення характеру цих витрат як додаткових, можна дійти висновку, що такі витрати підпадають під дію статті 185 СК у тому випадку, коли розмір аліментів (з урахуванням відповідного обовязку й іншого подружжя) є недостатнім для забезпечення особливих потреб дитини, а ці витрати є необхідними. Судом першої інстанції встановлено, що в період січня червня 2017 року позивачкою витрачено 2900 грн. на проведення медичного обстеження ОСОБА_3 та її лікування (а.с. 25-26,41-44 том 1). Розмір та характер витрат не дають підстави для висновку про особливість обставин, наявність яких за статтею 185 СК є підставою для їх стягнення як додаткових витрат на дитину. Крім того судом встановлено, що в грудні 2016 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 9000 грн. на утримання доньки та суму, еквівалентну 1000 доларів США, призначення якої сторони визначили по-різному. Факт передачі грошей такого розміру ОСОБА_1 підтвердила. Крім того, щомісячний розмір аліментів визначався з урахування стану здоровя дитини та необхідності у періодичному обстеженні. Отже, апеляційним судом не встановлено, що витрати позивачки на доньку в розмірі 2900 грн. викликані особливими обставинами, а розмір аліментів є недостатнім для забезпечення цих потреб дитини. Рішення суду в цій частині позову підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за статтею 185 СК. Інші доводи апеляційної скарги стосуються оцінки або відсутності оцінки судом певних обставин, що входять до предмету спору або свідчать про взаємовідносини сторін. Ці обставини (кожна окремо та в їх сукупності) не впливають на висновки, викладені вище, а тому детальна відповідь на кожний з цих аргументів виходить за межі обовязку суду обґрунтувати своє рішення. Необхідність розмежування цих понять (обґрунтувати рішення та дати детальну відповідь на всі аргументи сторони) зазначена Європейським судом з прав людини у рішенні від 18 липня 2006 року (справа «Проніна проти України», № 63566/00, пункт 23). Не встановлено апеляційним судом і таких порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які б призвели до невірного вирішення спору в частині висновків, з якими погодився апеляційний суд, та були б достатньою підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Щодо судових витрат.

При подачі позову ОСОБА_1 сплатила 640 грн. судового збору виходячи з немайнового характеру (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) вимоги про визначення місця проживання дитини. Від сплати судового збору за вимоги про стягнення аліментів та додаткових витрат позивачку звільнено (пункт 3 частини 1 статті 5 Закону «Про судовий збір»). Вимога щодо способу виконання аліментних зобовязань не є окремою та самостійному, а тому судовим збором не оплачується.

Виходячи з положень статті 141 ЦПК щодо розподілу судових витрат пропорційно задоволеним вимогам, судовий збір за вимогу про визначення місця проживання дитини, має бути відшкодованим відповідачем позивачці. В цій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Крім того, з ОСОБА_2 має бути стягнуто судовий збір на користь держави, виходячи з задоволення вимоги про стягнення аліментів - 640 грн.

Часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 є підставою для пропорційного відшкодування апелянту судового збору за вимогу про стягнення аліментів (960 грн.), що складає 427 грн., а також відшкодування судового збору за вимогу про стягнення додаткових витрат - 960 грн., а всього 1387 грн.

Керуючись статтями 374-376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2018 року в частині визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матірю ОСОБА_1 та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з ним, залишити без змін.

Рішення суду в частині стягнення аліментів змінити, зменшити стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів з 9000 грн. щомісячно до 5000 грн. щомісячно, починаючи з 17 липня 2017 року до повноліття дитини.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 додаткових витрат на дитину скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні цих вимог.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити, зменшити стягнення з ОСОБА_2 судового збору на користь держави з 1280 грн. до 640 грн. Рішення в іншій частині розподілу судових витрат залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1387 грн. судових втрат, сплачених відповідачем про подачі апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

ОСОБА_10

---------------------------------

Повну постанову складено 6 березня 2019 року.