Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Ліщинська О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біла Церква, в залі суду № 5 цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа : Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона була зареєстрована та проживала в місті Луганську за адресою: АДРЕСА_2, має двох малолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 Унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася у лютому 2014 року, вона була вимушена в грудні 2014 року залишити окуповану частину території Луганської області та пересилитись у м.Білу Церкву Київської області. Такими діями Російської Федерації щодо України, а саме збройною окупацією Луганської області, порушено їх громадянські права і свободи, вони втратили житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут. А тому заявник просила суд встановити факт, що її з дітьми вимушене переселення в грудні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала в повному обсязі. Міністерство соціальної політики України, про день та час розгляду справи були повідомлені належно. Жодних клопотань чи заперечень суду не подали.

Представник Російської Федерації до суду не з'явився, через Посольство вказаної держави був повідомлений належним чином про розгляд справи, причини неявки суду не відомі.

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що заявник, ОСОБА_1, народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Луганськ Луганської області. Була зареєстрована та проживала в Луганську за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 з відповідною відміткою про реєстрацію.

Встановлено, що заявник має двох малолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження серія НОМЕР_2 від 27.12.2005 року, та НОМЕР_3 від 07.02.2017 року.

Встановлено, що в грудні 2014 року заявник, ОСОБА_1 перемістилася з АДРЕСА_2 до АДРЕСА_1, де зараз проживає, а отже, дана адреса є її фактичним місцем проживання, про що свідчить довідка про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 18.07.2017 року НОМЕР_4.

Вказана вище довідка, що видана заявнику, як внутрішньо переміщеній особі, була дійсна на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24 грудня 2015 року № 921-VIII, тобто станом на 13.01.2016 року, та відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діє безстроково.

Згідно інформації УСЗН Білоцерківської міської ради ОСОБА_1 перебуває на обліку, як переміщена особа з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з 10.12.2014р. (а.с.167 ).

Заявник суду пояснила, що до вимушеного переселення з окупованої Російською Федерацією частини території Луганської області, вона була повноцінним громадянином своєї держави, оскільки зростала, отримувала освіту, мала житло та роботу на території міста Луганськ. У лютому 2014 року в Луганську почали масово орендуватись квартири, будинки та інші житлові приміщення громадянами Російської Федерації. Переважно це були чоловіки віком до 35 років. На території Луганська була присутня ідеологічна проросійська діяльність, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси. З метою недопущення поширення будь-якої інформації з територій, що контролюються представниками окупаційної адміністрації Російської Федерації на території Луганської області, окупанти вимикали українські телеканали і радіо, замість яких наповнювали ефір російськими програмами. В травні 2014 року вони були позбавлені права голосувати на виборах Президента України. Голосування не відбулося, тому що дільниці були заблоковані. Таким чином, усіх виборців позбавили права голосу, яке гарантоване як національним законодавством, так і міжнародно-правовими нормами. Нова окупаційна влада, що захопила місто, почала диктувати власний правопорядок мешканцям регіону. Зокрема, було запроваджено комендантську годину, згідно якої мешканцям заборонялось пересуватись містом після восьмої вечора без документів, які посвідчують особу. В кінці травня 2014 року вулицями Луганська почали пересуватись озброєні автоматами Калашникова представники окупаційної влади. З червня 2014 року почалися поставки важкої бронетехніки з РФ, прибула колона танків, а через Луганськ пройшла колона систем залпового вогню «Град». В місті все частіше було чути звуки пострілів. Одногоь дня над центром міста почав кружляти літак і раптом почулися страшні постріли, постріли по мирним мешканцям, по центру міста. На вулиці почалася страшна паніка, з'явилися перші жертви. І відразу прийшло усвідомлення, що це - війна. В липні місяці заявник була у відпустці, займалася хатніми справами і раптом почало коїтися, щось незрозуміле, якісь дивні звуки чулися, це була стрілянина, на окраїні міста. В їхньому будинку на вулиці Менжинського, 79 було капітальне підвальне приміщення. І саме з цього дня більшу частину дня вони проводили там. До їх будинку приходили ховатися сусіди. Деякі будинки на той час вже були пошкоджені вибухами, інші зовсім зруйновані. Все частіше і частіше до них стали прилітати снаряди. Все частіше почав пропадати мобільний зв'язок. До них доходили чутки, що ніби то збройні формування Російської Федерації тримали в облозі Луганський аеропорт. Про те щоб їхати на роботу не могло бути і мови. В них закінчувалися продукти харчування, гроші. Одного дня заявник зрозуміла, що знаходитися вдома стало дуже небезпечно. Вони з сусідами вирішили перебратися на іншу вулицю в будинок з більш надійним підвальним приміщенням. Декілька тижнів вони провели в чужому будинку періодично навідувалися до своїх рідних стін, передивлялися чи все ціле, тому що забирати речі не було куди. Одного дня в 4 ранку вони почули страшний вибух. Бомбили їхню вулицю, горіло все, що могло горіти. Коли все стихло, заявник пішла до своєї хати, та ледве не втратила свідомість коли побачила, що від її будинку залишилося згарище. Вони залишилися без нічого. Документи, цінні речі, які вони переховали в підвальне приміщення, все було розгромлене вщент. Вона зі своєю сім'єю були безпорадними в даній ситуації, були знищені особисті документи мами, яка не змогла виїхати, а тому мама заявника і на даний час залишається в м. Луганськ. Вказані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті Луганськ, а тому заявник вирішила залишити свою рідну землю та переїхати до Білої Церкви, аби мати елементарну змогу жити не турбуючись про безпеку дітей. Після свого виїзду з окупованої частини Луганської області вона була змушена прилаштовуватись до нових життєвих умов. На даний час вона не відчуває впевненості у завтрашньому дні, не має належної допомоги, отримала в м. Біла Церква для проживання квартиру в жахливому стані, яку вимушена самостійно ремонтувати, ніхто їй не відшкодовує понесених збитків. За один короткий період часу вона залишилась без житла, без підтримки, без надії на повернення до дому. Вважає, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Луганської області та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України було порушено цілу низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20.03.1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16.09.1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість.. Встановлення вказаного факту про вимушене переселення потрібне заявнику для підтвердження свого статусу та в подальшому для вирішення питань відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень Закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8 рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов'язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129).

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHRу справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130).

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).

Таким чином, перша частина цих зобов'язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов'язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132).

Згідно з частиною першою та пунктом п'ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію, як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Поставновою Верховного Суду від 14.03.2018 року у справах №363/63298/16-ц, 363/2981/16-ц заяви фізичних осіб про встановлення факту, що має юридичне значення, було задоволено та встановлено, що їх вимушене переселення з окупованої території Луганської області відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі, на частині Луганської області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення в грудні 2014 року ОСОБА_1 з окупованої території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 259, 263-265, 273, 293,315-319,354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, в грудні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Луганської області України.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

СуддяО. Я. Ярмола