КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Немировська О.В., Ящук Т.І.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

представника відповідача

ОСОБА_2 ОСОБА_13 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсними договору дарування та договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності та стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_9 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя (Т.1, а.с.30-32).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.02.2016 відкрито провадження у справі (Т.1, а.с.37).

До участі у справі в якості відповідачів залучено ОСОБА_10 та ОСОБА_2 .

Під час розгляду справи позивачка збільшила та уточнила позовні вимоги та просила:

1) визнати недійсним Договір дарування Ѕ частини квартири по АДРЕСА_1 від 09.03.2016, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко O.A.;

2) витребувати від ОСОБА_2 Ѕ частини квартири по АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсним Договору купівлі-продажу Ѕ частини квартири по АДРЕСА_1 від 10.05.2016, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко O.A.;

3) визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ;

4) виділити їй та визнати за нею право власності на наступне майно:

- холодильник ATLANT, виробник Білорусія, 2008 р.в., вартістю 1 900 грн.;

- телевізор «SAMSUNG ELEKTRONICS», вартістю 1 100 грн.;

- диван кутовий, вартістю 2 000 грн.;

- мікрохвильова піч «SAMSUNG», вартість 600 грн.;

- шафа-купе, вартістю 2 000 грн.

5) виділити ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ;

6) виділити ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на наступне майно:

- автомобіль легковий марки «Volkswagen Golf», 1988 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 ;

- пральна машина ARDO, виробництва Італія, 2007 р.в., вартістю 1 550 грн.;

- кухонний набір, вартістю 2 000 грн.;

- телевізор, вартістю 6 000 грн.;

- стіл з стільцями, вартістю 1 500 грн.;

- набір меблів для кімнати, вартістю 2 766 грн.;

- диван, вартістю 1 000 грн.

7) стягнути з ОСОБА_3 на її користь Ѕ частину вартості легкового автомобіля марки «Volkswagen Golf» 1988 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 в сумі 15 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 ними була набуто спірне майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначає, що вже вдруге звертається до суду з позовом про поділ майна, оскільки першу позовну заяву в червні 2015 року було залишено без розгляду, а відтак відповідачі ОСОБА_3 та його донька ОСОБА_10 знали, що квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_9 . Під час розгляду справи їй стало відомо, що ОСОБА_3 подарував квартиру доньці, яка в свою чергу продала її ОСОБА_2 . Також зазначала, що ОСОБА_3 після розірвання шлюбу змінив паспорт, що дало йому можливість ввести в оману нотаріуса та відчужити без її згоди квартиру. Укладаючи договір дарування ОСОБА_3 та його донька ОСОБА_10 знали, що квартира є спільною сумісною власність ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , та, що вона не отримала частину квартири (Т.2, а.с.52-55).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28.11.2018 позов задоволено частково.

Визнано частково недійсним Договір дарування квартири від 09.03.2016, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А., реєстровий номер 341, в частині дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнано частково недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 10.05.2016, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А., реєстровий номер 788, в частині купівлі-продажу Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_9 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_3 та визнано за ним право особистої приватної власності на легковий автомобіль марки «Volkswagen Golf» 1988 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 Ѕ частину вартості легкового автомобіля марки «Volkswagen Golf» 1988 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 15 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат (Т.2, а.с.128-140).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині визнання частково недійсними договорів дарування та купівлі-продажу квартири, визнання за позивачем права власності на Ѕ частку квартири і стягнення з неї судових витрат та в цих частинах ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог.

Вказує, що суд першої інстанції не дав належної оцінку тому факту, що вона є добросовісним набувачем квартири, а отже права позивача не підлягають захисту шляхом задоволення позову з використанням правового механізму, передбаченого ст.ст. 215, 216 ЦК України, оскільки такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребування майна від добросовісного набувача.

Також зазначає, що відсутні жодні правові підстави для витребування у неї, як добросовісного набувача, спірної квартири, оскільки у титульного власника ОСОБА_12 було волевиявлення на укладення договору дарування.

Таким чином, суд першої інстанції, при вирішенні даного спору, повинен був виходити з того, що позивач має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна (Т.2, а.с.178-189).

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Представник ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відтак, суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено лише відповідачем ОСОБА_2 і лише в частині визнання частково недійсними договорів дарування та купівлі-продажу квартири, визнання за позивачем права власності на Ѕ частку квартири і стягнення з неї судових витрат. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 06.12.1991 року ОСОБА_9 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.01.2014 року, що набрало законної сили 10.02.2014 року.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбу за ОСОБА_3 була зареєстрована на праві власності квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про власності на квартиру за № 1249, виданого 27.07.2007 року Бориспільською міською радою на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 12.06.2007 року за № 429.

Разом з тим, 09.03.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А. за реєстровим номером 341, за умовами якого ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_10 , а остання прийняла від нього квартиру АДРЕСА_1 .

У подальшому, між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу квартири від 10.05.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А. за реєстровим номером 788, за умовами якого ОСОБА_10 відчужила на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині суд першої інстанції виходив із того, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя і була відчужена ОСОБА_3 без згоди позивача, чим порушено її права, а тому остання вправі витребувати Ѕ частку квартири шляхом визнання недійсним договору дарування в частині відчуження Ѕ частки квартири та визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї ж частки з подальшим визнанням за нею права власності на цю частку з метою ефективного відновлення порушеного права.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з ухваленим судом рішенням в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

У відповідності до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду України від 24.05.2017 року по справі № 6-843цс17.

Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Отже, виходячи з аналізу вищенаведених положень законодавства у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи не могла за обставинами справи не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 року по справі № 755/20923/14-ц, при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

За вказаних обставин, а також враховуючи відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів, які б підтверджували недобросовісні дії ОСОБА_2 при придбанні спірної квартири, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відсутність письмової згоди другого з подружжя на відчуження квартири є підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними договорів, адже в даному випадку позивач має право на відповідну компенсацію вартості відчуженої квартири за умови, що таке відчуження відбулося не в інтересах сім`ї.

Відтак, підсумовуючи вищенаведене, підстави для задоволення позовних вимог у вказаній частині відсутні.

Водночас, оскільки позивач не заявляв позовних вимог про компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про витребування Ѕ частки квартири шляхом визнання недійсним договору дарування в частині відчуження Ѕ частки квартири та визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї ж частки з подальшим визнанням за позивачем права власності на цю частку.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, ухвалене судом рішення підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Також, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 та, як наслідок, ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині, то з позивача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 2 775,41 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2018 року в частині визнання частково недійсним договору дарування квартири, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на квартиру в порядку поділу спільного майна подружжя та в частині вирішення питання розподілу судових витрат - скасувати.

Ухвалити в цих частинах нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору дарування квартири, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на квартиру в порядку поділу спільного майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 775 (дві тисячі сімсот сімдесят п`ять) грн. 41 коп.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2018 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про поділ автомобіля та стягнення половини його вартості в якості компенсації, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ іншого рухомого майна - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 07 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді О.В. Немировська

Т.І. Ящук