Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 757/273/17-ц

провадження № 61-28790св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Київський державний інститут декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука ,

представники відповідача: Гончар Людмила Вікторівна , Воронюк Аліна Анатоліївна , Кравченко Тетяна Тарасівна , Бондар Леся Василівна ,

третя особа - ОСОБА_8 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені М. Бойчука, третя особа - ОСОБА_8., про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що наказом виконуючого обов`язки ректора Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені М. Бойчука від 21 листопада 2016 року № 117-к його було звільнено з посади завідувача кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін. Вважав, що його звільнення відбулось з порушенням норм чинного трудового законодавства, без пропозиції обійняти інші вакантні посади в інституті, а також без врахування переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності або штату працівників. Порушенням норм трудового законодавства та фактично безпідставне звільнення призвело до його душевних хвилювань та завдання йому моральної шкоди.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ виконуючого обов`язки ректора Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені М. Бойчука від 21 листопада 2016 року № 117-к про звільнення, поновити його на займаній посаді завідувача кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені М. Бойчука з 21 листопада 2016 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 40 934 грн 40 коп. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 40 тис. грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року у складі судді Цокол Л. І. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені М. Бойчука з 21 листопада 2016 року. Стягнуто з Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені М. Бойчука на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 40 934 грн 40 коп. та грошову компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 2 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 7 016 грн 73 коп. допущено до негайного виконання.

Рішення районного суду мотивовано тим, що представником відповідача не було доведено неможливості залишення позивача на роботі, внаслідок проведеної реорганізації. Київським державним інститутом декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені М . Бойчука було проведено реорганізацію двох кафедр шляхом їх об`єднання. При цьому відповідачем не було надано достовірних відомостей про те, що ні одна із залишених (створених) посад не відповідає кваліфікації ОСОБА_1 . Крім того, вирішуючи питання про скорочення чисельності, відповідач не звернув увагу на те, що позивач має переваги в залишені на роботі, не запропонував роботу, яка була наявна. При цьому відповідач, використовуючи своє право щодо самостійного визначення організаційної структури, встановлення чисельності працівників та штатного розпису, порушив права позивача, визначені частиною другою статті 40, статті 42 КЗпП України, під час звільнення останнього. У такому випадку відповідач не дотримався обов`язку, визначеного частиною другою статті 40 КЗпП України, що є підставою для поновлення позивача на раніше займаній посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції взяв до уваги розрахунок позивача, правильно складений з урахуванням вимог, встановлених Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, відповідно до якого його розмір становить 40 934 грн 40 коп.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходив з того, що звільнення, проведене відповідачем, завдало душевних страждань позивачу, змусило його змінити свій звичний уклад життя та докладати додаткових зусиль для його організації, тому з урахуванням вимог розумності та справедливості суд визначив суму для відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 тис. грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені М. Бойчука задоволено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. У вказаній справі, установивши, що відбулося скорочення посади, яку обіймав позивач, та що йому було запропоновано відповідні вакантні посади старшого лаборанта та прибиральника службових приміщень, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивача звільнено без дотриманням вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилався на те, що суд апеляційної інстанції встановив, що у новоствореній кафедрі, яка була реорганізована з кафедри теорії та історії мистецтв і кафедри гуманітарних і соціально-економічних дисциплін (кафедри, яку він очолював) шляхом їх об`єднання, були наявні посади викладача, старшого викладача, доцента, професора, заступника завідувача кафедри та завідувача кафедри, які не були йому запропоновані. При цьому, суд зазначив, що така обставина не заслуговує на увагу колегії суддів, оскільки він не мав відповідної освіти та кваліфікації на зайняття таких посад у новоствореній кафедрі. Однак, суд не дав належної оцінки доказам, які б підтверджували відсутність у нього відповідної освіти та кваліфікації на зайняття таких посад. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у період з 17 листопада 2016 року по 26 листопада 2016 року він перебував на амбулаторному лікуванні в поліклініці № 2 Національної академії наук України, що підтверджується листком непрацездатності, виданим цією поліклінікою. Однак, суд апеляційної інстанції не застосував положень частини третьої статті 40 КЗпП України та не навів жодних мотивів відхилення таких доводів.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Печерського районного суду м. Києва зазначену цивільну справу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2019 року указану справу призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом виконуючого обов`язки ректора Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені М. Бойчука від 21 вересня 2016 року № 142-од «Про коригування чисельності науково-педагогічних працівників кафедр інституту у 2016-2017 навчальному році та зміну істотних умов» було внесено зміни до штатного розпису ставок професорсько-викладацького складу, кількості посад професорсько-викладацького складу за нормами часу та нормативами.

Наказомвиконуючого обов`язки ректора Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені М. Бойчука від 21 вересня 2016 року № 143-од «Про внесення змін до структури інституту» було реорганізовано кафедру теорії та історії мистецтв та кафедру гуманітарних та соціально-економічних дисциплін шляхом їх об`єднання і створення на їх базі кафедри мистецтвознавчих та гуманітарних дисциплін з 21 листопада 2016 року.

21 вересня 2016 року позивача було попереджено про наступне звільнення та запропоновано вакантні посади: старшого лаборанта та прибиральника службових приміщень.

Наказомвиконуючого обов`язки ректора Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені М. Бойчука від 21 листопада 2016 року № 117-к ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача кафедри гуманітарних та соціально-економічних дисциплін у зв`язку з реорганізацією кафедри згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до положень статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не є обов`язком роботодавця.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до чинного законодавства, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Звертаючись до суду з зазначеним позовом про визнання незаконним наказу про звільнення, ОСОБА_1 зазначав, що наказ про його звільнення було видано у період його непрацездатності, тобто перебуванні його у період з 17 листопада по 26 листопада 2016 року на лікуванні, та долучив до позовної заяви копію листа непрацездатності (а. с. 13).

Разом із тим, обґрунтовуючи заперечення на апеляційну скаргу, позивач посилався на ці обставини і з цих підстав вважав, що відповідач при його звільненні порушив вимоги частини третьої статті 40 КЗпП України, звільнивши його у період тимчасової непрацездатності.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та визнаючи звільнення позивача таким, що відповідає вимогам трудового законодавства і відмовляючи у задоволенні позову, у порушення вимог статей 212-215, 303, 316 ЦПК України 2004 року на зазначені норми матеріального права уваги не звернув, не дослідив та не надав належної оцінки доводам позивача про його непрацездатність у період з 17 листопада 2016 року по 26 листопада 2016 року, тобто у період, коли було видано наказ про звільнення, про що було зазначено як у позовній заяві, так і запереченнях на апеляційну скаргу, не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з`ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

За таких обставин, ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та прийнята з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович