Провадження № 2/520/5336/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2019 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Нефедової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторінцивільну справу за позовом ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

05.08.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки грошові кошти у розмірі 1400,00 дол. США, що станом на дату пред`явлення позову становить 35489,86 гривень, суму інфляційного збільшення боргу у розмірі 3472,88 гривень, три відсотки річних від простроченої суми у розмір 1073,00 гривень. Позов мотивований тим, що 30.04.2018 року ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 гроші у розмірі 1400 дол. США.

На підтвердження отримання грошової суми ОСОБА_2 була надана розписка із зобов`язанням повернути зазначену грошову суму 01.08.2018 року. Розписка підписана Відповідачем.

Свої зобов`язання з повернення позичених коштів позичальник не виконав, що зумовило звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом за захистом порушених прав.

Ухвалою судді від 14.08.2019 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ніяких клопотань з боку учасників справи суду не надходили. Заперечень щодо розгляду справи у спрощеному провадженні також не надходило.

Від відповідача відзив на позов не надходив.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто процесуальними нормами встановлено обов`язок учасників справи доказувати обставини при невизнані або оспорюванні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи встановлено, що 30.04.2018 ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 гроші у розмірі 14000 дол. США.

На підтвердження отримання грошової суми ОСОБА_2 була надана розписка із зобов`язанням повернути зазначену грошову суму 01.08.2018 року. Розписка підписана Відповідачем.

Таким чином, з моменту передання Позивачем Відповідачу грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України був укладений договір позики, істотні умови якого зафіксовані у розписці, наданій Відповідачем, а саме: визначено особу позикодавця та позичальника, суму грошових коштів, що передаються у позику, встановлено строк повернення грошових коштів та сума, яка підлягає поверненню.

Відносини позики, які виникли між позивачем, як позикодавцем, та Відповідачем, як позичальником, за своєю природою є одностороннім зобов`язанням (правочином), в якому Відповідач, як позичальник, зобов`язаний повернути отриману ним грошову суму в строк, встановлений за домовленістю сторін (зазначений у розписці), а позивач, як позикодавець, має право прийняти виконання зобов`язання або вимагати належного виконання Відповідачем свого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В розписці Відповідач однозначно взяв на себе обов`язок по поверненню отриманої грошової суми у розмірі 1400 дол. США, не пізніше 01.08.2018 року.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

До теперішнього часу Відповідачем досі не повернуто позичені грошові кошти, у зв`язку з чим, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за договором позики (розписка), розрахунок якої становить: 1400 доларів США - загальна заборгованість, що еквівалентно 35489,86 гривень, 3% річних ( за період з 01.08.2018 року по 04.08.2019 року) у розмірі 1073,00 гривень, сума боргу з урахуванням втрат від інфляції 3472,88 гривень ( кількість прострочених днів 368), що підтверджено відповідним розрахунком, який міститься в матеріалах справи.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Верховний Суд України у постанові від 02.07.2014 року по справі № 6-79цс14 вказав: «Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість за договором позики від 30.04.2018 року у національній валюті в гривні згідно курсу НБУ на день звернення з позовом до суду становить 35489,86 гривень.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики, відповідачем - ОСОБА_2 не було повернуто у строк, зазначений у договорі позики від 30.04.2018 року, ОСОБА_1 позику, а саме: грошові кошти у розмірі 1400,00 доларів США, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у сумі 35489,86 гривень, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача процентів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Сторонами у договорі позики від 30.04.2018 року не було обумовлено розмір процентів від суми позики, у зв`язку з чим їх розмір розраховується на рівні облікової ставки Національного банку України.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних за період з 01.08.2018 року по 04.08.2019 року, з яким суд погоджується, оскільки як вже наголошувалось проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11).

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічне положення міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 20012р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок та встановлено, що проценти за користування грошовими коштами в сумі 1400 дол. США ( еквівалент 35489,86 гривень) згідно договору позики від 30.04.2018 року за визначений період складає в сумі 1073,00 грвиень.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат та пені суд зазначає наступне.

За приписами ч.1 та ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Тобто з відповідача належить стягнути суму боргу з врахуванням втрат від інфляції у сумі 3472,88 гривень (інфляційне збільшення боргу за 368 прострочених днів).

Також з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового бору у розмірі 768,40 гривень оскільки, відповідно до ч 1. ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) грошові кошти у розмірі 1400,00 дол. США, що станом на дату пред`явлення позову становить 35489,86 гривень, суму інфляційного збільшення боргу у розмірі 3472,88 гривень, три відсотки річних від простроченої суми у розмір 1073,00 гривень, а разом 40035,74 ( сорок тисяч тридцять п`ять грн.. 74 коп.) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) понесені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 768,40 гривень.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня оголошення вступної та резолютивної частини.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня оголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луняченко В. О.

Повне судове рішення складено 03.10.2019 року