ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 2033/190/2012

провадження 22ц/818/5002/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

заявник - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

заінтересована особа - ОСОБА_1 , представник заінтересованої особи - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 січня 2019 року в складі судді Сілантьєвої Е.Є.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заява мотивована тим, що судовим рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2012 року у справі № 2033/190/2012 позов банку про стягнення з ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/1915/74/78862 від 02 жовтня 2006 року в сумі 40 481,16 доларів США, що еквівалентно 324 254,13 грн. - задоволено.

Зазначив, що 24 листопада 2017 року на адресу банку надійшов поштою оригінал виконавчого листа № 2033/190/2012 від 16 листопада 2017 року разом із супровідним листом канцелярії суду від 15 листопада 2017 року за № 27174.

Вважав, що з урахуванням дати видачі/направлення банку оригіналу виконавчого листа строк для пред`явлення даного виконавчого документу до примусового виконання до державної виконавчої служби не з вини стягувача вже сплив.

Вказав, що станом на 15 листопада 2018 року зобов`язання ОСОБА_1 перед банком не припинені/не виконані. Договір чинний; має місце заборгованість за кредитом у розмірі 40 481,16 доларів США.

Просив визнати поважною причину пропуску строку для пред`явлення до виконання виконавчого документу № 2033/190/2012, виданого 16 листопада 2017 року Фрунзенським районним судом м. Харкова про стягнення боргу з ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/1915/74/78862 від 02 жовтня 2006 року на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 40 481,16 доларів США, що еквівалентно 324 254,13 грн.; поновити строк Акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» для пред`явлення виконавчого листа № 2033/190/2012, виданого 16 листопада 2017 року Фрунзенським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/1915/74/78862 від 02 жовтня 2006 року на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 40 481,16 доларів США, що еквівалентно 324 254,13 грн. - для примусового виконання.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 січня 2019 року заяву Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання - задоволено; визнано поважними причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання за рішенням від 10 жовтня 2012 року у справі № 2033/190/2012; поновлено Акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі № 2033/190/2012 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором по виконанню виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором та додатковою угодою до нього у розмірі 40 481,16 доларів США, що еквівалентно 324 254,13 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що з заявою про видачу оригіналів виконавчих листів банк звернувся лише 03 листопада 2017 року, тобто через 5 років; що стягувач, звертаючись до суду з такою заявою, жодного обґрунтування причин пропуску строку у період з 21 жовтня 2013 року по 19 листопада 2018 року не навів.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що причини пропуску пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є поважними.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що повторним заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором та додатковою угодою до нього у розмірі 40 481,16 доларів США, що еквівалентно 324 254,13 грн., судовий збір у розмірі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн.

08 листопада 2017 року засобами поштового зв`язку, яка зареєстрована судом першої інстанції 13 листопада 2017 року, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з заявою, в якій просив направити на адресу банку оригінали виконавчих листів на ім`я ОСОБА_1

16 листопада 2017 року на виконання судового рішення Фрунзенським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 2033/190/2012, який отримано банком 23 листопада 2017 року.

У виконавчому листі зазначено, що рішення набрало законної сили 21 жовтня 2012 року, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - три роки.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Caseof Hornsbyv. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…».

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов`язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко «exofilicio». Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію примату закону (п. 31).

Статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, зокрема, інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 статті 24 зазначеного Закону в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Тобто, дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Згідно з пунктом 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» свідчить, що положення цього закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом. Цим пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 640/4782/15-ц, від 14 серпня 2019 року у справі № 464/3644/18-ц.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Як передбачено частиною 1 статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не встановлено.

Однак, причина пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування; тобто, якщо свідчить про відсутність у заінтересованої особи об`єктивної можливості подати виконавчий документ до виконання у встановлені строки.

Матеріали справи свідчать про те, що судове рішення про задоволення позовних вимог набрало законної сили 21 жовтня 2012 року.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції з 19 січня 2012 року по день ухвалення заочного рішення банк не отримав жодного повідомлення про розгляд справи. Копію заочного рішення банк також не отримав. Тобто, об`єктивно банк не знав та не міг знати про розгляд справи та ухвалення заочного рішення, тому в своїй заяві від 13 листопада 2017 року банк просив надіслати на його адресу копію заочного рішення та оригінали виконавчих документів.

Таким чином, у банку не було об`єктивної можливості надати в строк, визначений законом, виконавчі документи для примусового виконання.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснила, що протягом цього часу між ОСОБА_1 та банком велися перемови щодо суми боргу та його погашення. Однак, згоди сторони не дійшли. ОСОБА_1 борг в добровільному порядку не погасив, банк звернувся до виконавчої установи.

Задовольняючи вимоги заяви Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», суд першої інстанції обгрунтовано виходив з поважності причин пропуску строку.

Доводи та вимоги, викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції надав належну оцінку поданим заявником доказам, з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, та дійшов обгрунтованого висновку щодо поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Чинним законодавством передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що зазначені банком та встановлені судом першої інстанції причини є доведеними та поважними, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368,п. 1 ч. 1 ст.374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2019 року.