КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Марфіна Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за клопотанням ОСОБА_1 , боржник: ОСОБА_2 , заінтересована особа: Міністерство юстиції України, про визнання та виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню на підставі міжнародного договору,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року,

встановив:

у листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про визнання та виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню на підставі міжнародного договору, в якому вона просила суд надати дозвіл на примусове виконання постанови Вищого Суду Канади, провінції Квебек, округ Монреаль, що набрало законної сили 12.04.2018, про відібрання малолітнього ОСОБА_3 у відповідача ОСОБА_2 та повернення його матері ОСОБА_1 за постійним місцем проживання у Канаді.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року у задоволенні клопотання було відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити клопотання в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неврахування норм міжнародного права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення

ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5 , представника Міністерства юстиції України - Лазаріді О.А. дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з клопотанням про визнання та виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню - постанови Вищого Суду Канади, провінція Квебек, округ Монреаль від 12.04.2018, яким було відібрано у ОСОБА_2 їх малолітнього сина - ОСОБА_3 та повернення його матері за місцем постійного проживання, зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 01.12.2006. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вони в 2015 році всією сім`єю переїхали проживати до Канади. На початку серпня 2017 року вони разом з дітьми виїхали до України для відпочинку. Однак по завершенню відпочинку, ОСОБА_2 відмовився повертатись до Канади та залишив разом з собою сина ОСОБА_7 . Рішенням Вищого Суду Канади, провінція Квебек, округ Монреаль, було ухвалено рішення, відповідно до якого, зокрема, було оголошено про розлучення сторін, доручено ОСОБА_1 опіку над неповнолітніми дітьми, наказано негайно повернути ОСОБА_8 в Канаду без зволікання і щоб дитина повернулась під опіку матері, наказано припинення подружнього режиму сторін відповідно до закону.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2018 року в задоволенні клопотання було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 був позбавлений можливості взяти участь у судовому процесі через те, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи. Також судом було зазначено, що питання про відібрання дитини та повернення його під опіку матері може відбуватись на підставі Гаагзької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІV в позовному провадженні з дотриманням «Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 (зі змінами) (далі - Порядок).

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 462, 463, 468 ЦПК України, Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІV.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 при зверненні до суду з даним клопотанням посилалась одночасно на положення статей 462, 464, 465 ЦПК України та положення Конвенції 1980 року.

Надані до суду копії документів зі справи, яка перебувала на розгляді у Вищому Суді провінції Квебек, округ Монреаль, свідчать про те, що заявник одночасно брала участь у розгляді справи під різними прізвищами: ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Відповідно до свідоцтва про реєстрацію шлюбу Серія НОМЕР_1 , 01.12.2006 Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , прізвища після реєстрації шлюбу: чоловік - ОСОБА_11 , дружина - ОСОБА_11 .

Слід зазначити, що ОСОБА_12 , як при зверненні до Вищого Суду в провінції Квебек, округ Монреаль, так і при розгляді даної справи у судах першої та апеляційної інстанцій давала непослідовні та суперечливі пояснення.

Так, у зверненні до суду в Канаді з клопотанням про тимчасові заходи і проханням про захисні заходи, заявник вказувала, що вона з

ОСОБА_2 проживала спільно до серпня 2016 року, тоді як з матеріалів справи видно, що сторони проживали разом до кінця серпня 2017 року.

При зверненні до суду з даним клопотанням ОСОБА_1 зазначала, що до України вона разом з дітьми вилетіли на початку серпня 2017 р., тоді як при зверненні до суду в Канаді вказувала, що виліт до Україні відбувся 20 червня. При цьому апелянт також зазначала, що квитки на літак для неї та дітей купував ОСОБА_2 , а квиток для себе він придбав таємно від неї (а/с 37 зворотній бік, т.1), тоді як в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснювала, що вона з ОСОБА_2 та дітьми разом вирушили до України для спільного відпочинку, у зв`язку з чим дозвіл на виїзд сина ОСОБА_7 від ОСОБА_2 не оформлювався, оскільки дитину супроводжували обоє батьків.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 також зазначала, що з ОСОБА_2 вона не спілкувалась протягом 6 місяців до звернення до іноземного суду з позовом про розірвання шлюбу, а тому не знала, де він проживає.

Відповідно до ст. 3 Конвенції 1980 року переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та б) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

За таких обставин, враховуючи те, що при переміщенні сина сторін ОСОБА_8 з Канади до України з ним знаходились обоє його батьків, які діяли за спільною згодою, рішення про передачу дитини під опіку матері та визначення місця проживання дитини разом з нею ще не існувало, підстави для застосування положень Конвенції 1980 року до даних правовідносин відсутні.

В ч. та 2 ст. 462 ЦПК України закріплено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Частинами 1,2 ст. 468 ЦПК України визначено, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи.

З наданих світлокопій матеріалів справи з Вищого Суду Канади, провінція Квебек, округ Монреаль, вбачається, що ОСОБА_1 свідомо не зазначила ні адресу реєстрації, ні адресу фактичного проживання (перебування) відповідача ОСОБА_2 на території України.

02.11.2017 представник Бакуревич Н.Е. - адвокат Марін Гузун подала до суду Канади Клопотання позивача про спеціальний режим оповіщення по електронній пошті і Viber, в якому зазначала, що з червня 2017 року відповідач проживає в Україні, вона знає в Україні домашню адресу батьків відповідача, але не впевнена, що відповідач проживає з ними (а/с 30, 31, 32 т. 2). Натомість заявником було зазначено, що вона спілкується з відповідачем телефонним зв`язком, через додаток Viber. В поданій до суду Канади Заяві позивача під присягою на підтримку клопотання про спеціальний режим оповіщення ОСОБА_1 вказала, що відповідач з дитиною знаходяться в Україні, у неї є адреса його батьків, але вона не знає, чи знаходиться він зараз за цією адресою, все їх спілкування здійснюється за допомогою електронної пошти та Viber(а/с 33-34 т. 2).

Отже, ОСОБА_1 при звернені до суду Канади умисно не зазначила адресу реєстрації, перебування чи фактичного проживання ОСОБА_2 Направлення йому частинами фотокопій повідомлень із суду, викладених французькою мовою, через додаток Viber не може вважатись належним повідомленням його про розгляд справи.

Також суд звертає увагу на те, що з клопотанням, яке є предметом розгляду у даній справі, ОСОБА_1 звернулась за адресою реєстрації ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 . Також з матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 знала, що ОСОБА_2 фактично проживає разом з сином за адресою: АДРЕСА_2 , у будинку, який належить його матері.

Надані до суду апеляційної інстанції письмові пояснення адвоката Марін Гузун, яка здійснювала представництво інтересів ОСОБА_1 в суді Канади, також не спростовують висновку суду першої інстанції. З матеріалів справи видно, що 31.10.2017 Марін Гузун подала до суду Повідомлення про подання ОСОБА_2 інформації про розгляд 16.11.2017 в палаці Правосуддя Монреаля о 09.00 справи за клопотанням про тимчасові заходи і прохання про захисні заходи, що будуть представлені до винесення судового рішення. Разом з тим, зазначене повідомлення також не може бути визнане належним доказом по справі, оскільки фактично електронною поштою чи будь-яким іншим засобом зв`язку воно ОСОБА_2 не направлялось. Апелянтом було додано до справи світлокопії імовірних скриншотів з листування з телефону ОСОБА_1 в додатку Viber, датовані 03.11.2017 (а/с 60, 61, 62, 63, 64, 65, 66 ), які належним доказом у справі також бути визнані не можуть.

Доводи, викладені ОСОБА_1 в апеляцій скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, як і твердження адвоката, яка представляла інтереси ОСОБА_1 в суді Канади, щодо повідомлення відповідача ОСОБА_2 , оскільки належними доказами не підтверджуються.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 08 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді