Постанова

Іменем України

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 757/3217/16-ц

провадження № 61-16246св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЛеськоА. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргоюОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», Банк), третя особа - ОСОБА_6, про припинення поруки.

Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2013 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір

№ 014/81-1-0-00/6520, згідно якого банк надав позичальнику кошти в розмірі 715 497,51 грн строком до 20 грудня 2028 року з відсотковою ставкою 19 % річних. Того ж дня між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 перед банком за кредитним договором від 20 грудня 2013 року. Зазначала, що відповідачем не пред'явлено вимоги до неї, як до поручителя, протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, що є підставою для визнання договору поруки припиненим, оскільки прострочена заборгованість позичальника перед Банком виникла в лютому 2014 року, а з позовом Банк звернувся лише в жовтні 2014 року, тобто через вісім місяців після виникнення права вимоги

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила суд визнати припиненою поруку відповідно до договору поруки від 20 грудня 2013 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня

2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» скористалося правом вимагати дострокового виконання основного зобов'язання в повному обсязі лише в серпні 2014 року направивши поручителю досудову вимогу, чим змінило відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання. З позовом до суду про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 Банк звернувся у жовтні 2014 року, що свідчить про дотримання ним встановленого законодавством шестимісячного строку на пред'явлення вимог до поручителя.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким визнати припиненою її поруку.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли неправильного висновку стосовно того, що її порука за договором поруки від 20 грудня 2013 року не припинилася. Вказує, що право вимоги у Банка виникло в лютому 2014 року, однак з позовом до неї він звернувся лише в жовтні 2014 року з порушенням вимог частини четвертої статті 559 ЦК України, тобто після спливу шести місяців. Зазначає, що непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Також вказує, що суд першої інстанції неправильно послався на правовий висновок постанови Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2017цс15, оскільки обставини у цій справі не є тотожними з обставинами справи, в якій викладено цей правовий висновок.

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди встановили, що20 грудня 2013 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 014/81-1-0-00/6520, згідно якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 715 497,51 грн строком до 20 грудня 2028 року з відсотковою ставкою 19% річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20 грудня 2013 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов'язалася солідарно відповідати перед кредитором за всіма зобов'язаннями ОСОБА_6 за кредитним договором від 20 грудня 2013 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань, 30 серпня 2014 року ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» направило на адресу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 вимоги про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором за вих. №114-0-0-00/15-3624 та №114-0-0-00/15-3625, проте заборгованість погашено не було.

У жовтні 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості із позичальника ОСОБА_6 та поручителя ОСОБА_4

Рішеням Печерського районного суду міста Києва від 16 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 жовтня 2015 року, у справі № 757/31854/14-ц позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в розмірі 768 949,14 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Судами встановлено, що у пункті 7.2 оспорюваного договору поруки встановлено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання забезпечених зобов'язань та зобов'язань поручителя за цим договором.

Отже, договором поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Врегульовуючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року № 6-1451цс16, та підстав для відступу від нього колегія суддів не вбачає.

Судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що 30 серпня 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направило на адресу поручителя ОСОБА_4 та боржника ОСОБА_6 вимогу про повне погашення кредитної заборгованості в 10-денний строк з дня отримання цієї вимоги, тобто строк виконання основного зобов'язання за договором настав через 10 днів з дня отримання боржником вимоги банку.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати зобов'язаний пред'явити позов до поручителя.

Отже, якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, тому передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року № 6-368цс16.

Враховуючи, що банк скористався правом вимагати дострокового виконання основного зобов'язання в повному обсязі лише в серпні 2014 року, суди першої та апеляційної інстаніій дійшли правильного висновку, що пред'явлення Банком до суду позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у жовтні 2014 року свідчить про дотримання банком встановленого законодавством шестимісячного строку на пред'явлення вимог до поручителя та відсутності правових підстав для визнання поруки припиненою.

Той факт, що заборгованість ОСОБА_6 за кредитним договором виникла у лютому 2014 року, про що йдеться у касаційній скарзі, не є підставою для визнання поруки припиненою, оскільки вказана обставина сама по собі не змінює строк дії договору поруки.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С.П. Штелик