ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7096/19 Справа № 173/3178/18 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Верхньодніпровська міська рада Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області звернулася позивач ОСОБА_1 , з позовом про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровська міська рада Дніпропетровської області.

Згідно заявлених позовних вимог позивач просив визнати відповідача втратившою право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.12.2013 року № 15591841 він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В його домоволодінні зареєстровані крім нього його колишня дружина ОСОБА_2 , та його малолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Але з грудня місяця 2017 року відповідач за місцем своєї реєстрації не з`являлася, добровільно змінивши місце свого проживання.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року шлюб між ним та відповідачем розірвано.

Будучи зареєстрованою у його домоволодіння відповідач не набуває ніяких майнових прав відносно домоволодіння, а будучи знятим з реєстраційного обліку в спірному домоволодінні ніяких майнових прав не втрачає. Натомість подальша реєстрація відповідача в належному йому домоволодіння порушує його права як власника зазначеного домоволодіння.

Так, реєстрація відповідача в належному йому будинку не дозволяє йому розпоряджатись будинком на свій розсуд та значно обмежує його права, призводить до невизначеності його становища як власника майна, покладає на нього додаткові обов`язки по оплаті комунальних послуг, неможливості оформити субсидії, здійснення інших прав в повній мірі.

Відповідач самостійно не бажає знятись з реєстраційного обліку в належному йому будинку. Самостійно зняти відповідача з реєстраційного обліку в належному йому будинку він також не має можливості, так як при цьому необхідна особиста присутність відповідача, що й стало підвою звернення до суду.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 27.12.2013 року. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на будинок зареєстроване за позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію нерухомого майна.

Відповідно до даних адресної довідки відповідач зареєстрована у зазначеному будинку з 14.01.2014 року.

Позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право користуватись належним йому будинком виходячи з того, що остання за вказаною адресою не проживає з грудня 2017 року.

Доказами, які підтверджують факт не проживання відповідача в будинку позивача є акти депутатів Верхньодніпровської міської ради, згідно яких вбачається, що ОСОБА_2 , з грудня 2017 року в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 не проживає. Також, даний факт підтверджується рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року, ухваленого у справі № 173/276/18 про розірвання шлюбу між сторонами.

Такими чином факт не проживання відповідача в належному позивачу будинку знайшов своє підтвердження, наданими позивачем доказами.

Колегія суддів не може взяти до уваги посилання апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, вирішуюяи питання щодо спільної сумісної власності подружжя, зважаючи на настпуне.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.10.2008 року по 2018 рік, що підтверджується копією рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року, ухваленого у справі № 173/276/18 про розірвання шлюбу між сторонами.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розподіл спільного майна подружжя не було проведено.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін, як майно набуте в період шлюбу за договором купівлі-продажу в 2013 році. Тобто в період перебування сторін у шлюбі.

Так як відповідно до ч.1, 2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Розірвання шлюбу між сторонами не припиняє факт спільної сумісної власності подружжя. Доказів того, що після розірвання шлюбу сторони вирішили між собою питання щодо розподілу спільної сумісної власності та на даний час у відповідача припинене право власності на домоволодіння, як на об`єкт спільної сумісної власності суду не надано.

Будь-яких доказів, що будинок був придбаний позивачем за його особисті кошти чи за його пояснення, за кошти його батьків, не надані суду ні першої, ні апеляційної інстанції.

Таким чином відповідач на даний час продовжує залишатись співвласником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1, 2 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб

Відповідно відповідач, як співвласник спірного домоволодіння, має право володіти, користуватись та розпоряджатись належною їй часткою будинку за власним розсудом. Єдиним обмеженням її прав власності є не порушення прав іншого співвласника житлового приміщення.

Відповідно до вище наведених правових норм місце проживання відповідача не впливає на зміст його права власності. А не проживання власника (співвласника) житлового приміщення в належному йому житловому приміщенні не є підставою для зняття його з реєстрації у даному житловому приміщенні, так як власнику гарантується право володіння, користування та розпорядження належним йому майном, до складу якого входить і право бути зареєстрованому у житловому приміщенні, що є його власністю.

Способом захисту своїх прав позивач обрав визнання відповідача втративши право користування житловим приміщенням відповідно до ст. 71, 72 ЖК України та 391 ЦК України.

Проте, даний спосіб захисту прав не може бути застосованим до правовідносин, що виникли між сторонами. Оскільки, відповідач була зареєстрована в будинку не як його наймач, а з наведеного вище вбачається, що відповідач є співвласником зазначеного будинку.

Відповідно до ст. 405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За даною правовою нормою втратившими право користування житловим приміщенням можуть бути визнані члени сім`ї власника жила. Відповідач за справою сама є співвласником зазначеного вище домоволодіння та за цією обставиною не може бути визнаною такою, що втратила право користування належним їй житлом. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України відповідач також не може бути визнаним втративши право користування житлом, так як є співвласником спірного домоволодіння, а не просто бувшим членом сім`ї власника житлового приміщення.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації з грудня місяця 2017 року, не свідчать про відмову ОСОБА_2 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Сам факт не звернення ОСОБА_2 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко