РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/14990/18

Провадження №: 2/755/120/19

"27" лютого 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Міроненко С.П.,

представника позивача - Баховського М.М.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОЛЛ МОТОРЗ КОРПОРЕЙШН до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за поставлений товар, -

у с т а н о в и в:

04.102018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар у сумі 913050,49 грн, а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати.

Ухвалою суду від 10.10.2018 року позовну заяву було залишено без руху.

23.10.2018 року до суду надійшла заява представника позивача на виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху.

Ухвалою суду від 25.10.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання у справі.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що в липні 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений усний договір поставки товару (автозапчастин). Згідно домовленості позивач мав постачати відповідачу запчастини до автомобілів посилками, які доставляються з США до України кур'єрською доставкою підприємства Дніпро ЛЛС, а відповідач взяв на себе зобов'язання прийняти та оплатити товар. У період з липня 2016 до квітня 2017 року позивач регулярно виконував свої зобов'язання та відправив товар за вказаним у позовній заяві переліком інвойсів на загальну суму 32535,88 доларів США. Товар згідно повідомлень кур'єрської служби доставлений та вручений відповідачу. Після накопичення заборгованості позивач багаторазово усно звертався до відповідача з вимогами звірити стан взаєморозрахунків та сплатити заборгованість, однак відповідач ухилився від звіряння взаєморозрахунків та сплати боргу. В липні 2018 року позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій, зокрема, повідомив відповідача, що на даний момент всупереч досягнутих між сторонами домовленостей, жодної оплати за поставлений товар на рахунки підприємства від відповідача не надійшло. Також у своїй вимозі позивач зазначив, що вимагає у семиденний термін з дня отримання претензії погасити існуючу заборгованість по оплаті поставленого відповідачу товару на загальну суму 32535,88 доларів США, а у разі невиконання цієї претензії (не задоволення вимоги), або виконання не в повному обсязі (задоволення не в повному обсязі), підприємство, для захисту своїх інтересів, звернеться до суду за примусовим стягненням заборгованості, що призведе до радикального збільшення боргу. В серпні 2018 року позивач отримав відповідь на претензію, згідно змісту якої відповідач заперечив отримання товару та наявність зобов'язань сплатити борг перед позивачем і за таких обставин позивач змушений звернутись до суду для захисту своїх порушених прав в обраний спосіб. Сума боргу на день подання позову складає: 32535,88 доларів США х 28,06288 (курс встановлений НБУ) = 913050,49 грн. Посилаючись на положення ст.ст. 11, 202, 205, 207, 626 ЦК України, позивач вказує, що оскільки указаний договір не підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, його укладання, відповідно до ст. 657 ЦК України не потребує обов'язкової письмової форми. Позивач просить задовольнити позовні вимоги ураховуючи положення ст.ст. 508, 525, 526, 530, 610, 615, 626, 638, 712 ЦК України.

20.11.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що спір виник у зв'язку з правочином, який не відповідає вимогам діючого законодавства та операції по якому фактично не могли бути здійснені і в межах справи відсутня заявлена подія взаємовідносин між позивачем та відповідачем. Відповідач заперечує отримання від позивача товару, який наведено у позовній заяві. Відповідач зазначає, що, як постачальник, так і покупець за договором поставки мають бути суб'єктами господарювання, однак відповідач ніколи не був зареєстрований як фізична особа-підприємець та не здійснював господарську діяльність в інших формах. Позивач не надав суду жодних доказів отримання замовлення на поставку спірних товарів. В зв'язку з особливістю договорів поставки, яка відрізняє їх від договорів купівлі-продажу, є циклічність (періодичність) постачання товарів, робіт, послуг. Відповідно, якщо договір поставки укладається на певний проміжок часу з циклічністю постачання товарів (робіт, послуг), то така поставка має бути зафіксована письмово. На думку сторони відповідача, правочин, на який посилається позивач, вчинено у формі, яка суперечить п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України. Позивачем не надано жодних доказів, які б підтвердили укладення будь-якого правочину з відповідачем, відсутні докази, що свідчать про наміри позивача або відповідача укласти будь-який договір. За змістом приписів Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», зовнішньоекономічна діяльність не може здійснюватися між фізичною особою, яка не має статусу суб'єкта господарювання та іноземним суб'єктом. Національне законодавство не передбачає можливості укладення зовнішньоекономічного контракту в усній формі та не містить будь-яких винятків із загального правила. Наведений позивачем правочин не має будь-якої матеріально оформленої форми, зокрема письмової форми, та за умови, що відповідач заперечує проти укладення такого правочину, існування такого правочину є недоведеним позивачем. Також сторона відповідача вказує, що враховуючи відсутність укладеного між позивачем та відповідачем зовнішньоекономічного контракту, а також будь-якого іншого документу, в тому числі первинного, що засвідчує проведення між сторонами імпортно-експортних операцій, розрахунки між позивачем та відповідачем неможливі, тому відсутнє обґрунтування позиції позивача, що за поставлений товар на рахунок позивача не надходило коштів від відповідача. Також сторона відповідача зазначає, що у разі якщо відповідач отримував товар, на який посилається позивач, то з урахуванням його вартості, відповідач мав би сплатити загальнообов'язкові платежі за такий товар, після чого перевізник мав би право видати такий товар відповідачу, але відповідач не сплачував жодних загальнообов'язкових платежів, що унеможливлює та спростовує факт отримання відповідачем такого товару.

Ухвалою суду від 14.01.2019 року задоволене клопотання сторони позивача про виклик в судове засідання свідка, а також протокольною ухвалою витребувано у позивача оригінали доказів для огляду в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 14.01.2019 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що в 21-му сторіччі існують сучасні засоби комунікації, товари замовляються по всьому світу не виходячи з дому чи кабінету. Стороною позивача надано всі необхідні бухгалтерські документи та докази, які підтверджують доставлення та отримання товару. Також обставини позову підтверджуються показами свідка. При винесенні рішення у справі представник просить суд врахувати всі обставини справи та ухвалити рішення про задоволення позову, а також врахувати, що вказаний спір має можливість перейти у площину законодавства США. Також представник зазначає, що для відносин зі споживачем зовнішньоекономічний договір не потрібен і спір в даному випадку не про митне оформлення.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позов є безпідставним, факт взаємовідносин між сторонами не доведений, зовнішньоекономічний договір між сторонами відсутній. Надані стороною позивача документи не є первинними і у них відсутні ідентифікуючі дані. Представник просить врахувати при винесенні рішення відповіді митниці, а також звертає увагу суду, що служба доставки, на дані якої посилається позивач, службою доставки в Україні не значиться та в митних органах не зареєстрована. Відповідач не є фізичною особою-підприємцем та відносини між ним і Орєховим нічим не підтверджені.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 суду показав, що він неофіційно працював у ФОП Орєхова на посаді товарознавця і до нього на ім'я ОСОБА_4 надходив товар від ОЛЛ МОТРОРЗ, це були автозапчастини та деякі речі з інтернет магазинів. При цьому, дружина Орєхова є донькою відповідача ОСОБА_4

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та покази свідка, дослідивши письмові докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Сторона позивача обґрунтовуючи свої позовні вимоги стверджує, що між сторонами у справі був укладений усний договір поставки товару.

Відповідно до положень ст.ст. 205, 208 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. У письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

За змістом ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

За змістом ст.ст. 638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2018 року позивач звернувся до відповідача з претензією в якій зазначив, що всупереч домовленостей відповідачем не здійснено жодної оплати за поставлений товар і борг складає 32535,88 доларів США (Т. 1, а.с. 12).

У своїй відповіді на претензію від 11.08.2018 року відповідач зазначив, що між ним та підприємством не існує жодних домовленостей і відповідач особисто не має жодних правовідносин та зобов'язань з компанією. Відповідач зазначив, що вважає претензію незаконною та необґрунтованою і просив позивача надати йому документи, які підтверджують факт отримання товару та взагалі домовленостей з компанією. Саму претензію відповідач розцінив як спробу шахрайства та попередив, що буде вимушений звернутись до правоохоронних органів (Т. 1, а.с. 13).

За змістом наявної в матеріалах справи копії листа Дніпро ЛЛС від 27.08.2018 року, службою доставки в період з 27.07.2016 року по 18.04.2017 року було вручено адресату ОСОБА_4 відправлення за переліком інвойсів у кількості 22 шт. (Т. 1, а.с. 15).

Згідно наявних в матеріалах справи листів Львівської митниці ДФС України від 02.11.2018 року та від 07.12.2018 року, в період з липня 2016 року по квітень 2017 року на адресу ОСОБА_4 надійшли 14 міжнародних поштових відправлень. Кур'єрську доставку вказаних поштових відправлень по території України здійснювало ТзОВ «Санга», а міжнародна доставка здійснювалась поштовою компанією Трайден Трейд Груп (Т. 2, а.с. 19-21).

З урахуванням положень ст. 208 ЦК України, правочини, які укладаються між фізичною та юридичною особою мають бути укладені у письмовій формі. При цьому, законодавець робить виключення із такого правила лише щодо правочинів між юридичною та фізичною особою, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення (ст. 206 ЦК України).

Однак, сторона відповідача взагалі повністю заперечує наявність будь-яких домовленостей на поставку товару між позивачем та відповідачем, а сторона позивача при розгляді справи посилалась на те, що розрахунок за поставлений товар мав відбуватись з відстрочкою платежу.

За таких умов, навіть позиція сторони позивача вказує на те, що такий правочин не мав ознак його повного виконання сторонами у момент вчинення, тож відповідний договір мав укладатись між сторонами в письмовій формі.

Поряд з цим, статтею 218 ЦК України передбачено, що недодержання письмової форми правочину за загальним правилом не має своїм наслідком недійсність цього правочину.

Однак, у такому разі належними, достатніми та допустимими доказами має бути підтверджено взагалі сам факт укладення відповідного договору, при цьому з вимогами про визнання договору поставки укладеним позивач до суду не звертався.

Положення ст. 638 ЦК України вказують на те, що договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В даному випадку, враховуючи посилання позивача на ст. 712 ЦК України та те, що між сторонами в усній формі був укладений договір поставки, з метою підтвердження укладення відповідного договору, доказуванню підлягає факт узгодженням між сторонами предмету договору, тобто конкретного товару, що мав би поставлятись, його кількості, якості, асортименту, ціна цього товару, порядок розрахунків, строки поставки, а також, що товар передавався для використання відповідачем у підприємницькій діяльності, або в інших цілях не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, оскільки, зокрема, остання вимога є ознакою договору поставки у відповідності до положень ст. 712 ЦК України.

Натомість, жодного з вказаних фактів стороною позивача не доведено, що в свою чергу вказує на відсутність для суду підстав вважати, що між сторонами взагалі був укладений будь-який договір щодо поставки, купівлі-продажу чи іншого виду договору стосовно будь-якого товару.

Покази свідка також не дають належних підстав вважати укладеним між сторонами договір поставки товару, оскільки такі покази є недостатніми.

Крім того, листи Львівської митниці вказують на те, що у зазначений позивачем період, відповідач отримував міжнародні поштові відправлення, однак відправником у них жодного разу позивач не значиться, а доставка цього товару здійснювалась ТзОВ «Санга», а не Дніпро ЛЛС на послуги якої посилається сторона позивача.

Також, суд не вбачає підстав для здійснення оцінки листа Дніпро ЛЛС від 27.08.2018 року як належного доказу укладення між сторонами договору поставки, адже за змістом вказаних листів митниці така служба доставки не здійснювала доставлення міжнародних відправлень відповідачу, а вказаний у листі перелік інвойсів не є підтвердженням укладення між сторонами будь-якого договору та його виконання, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Постановляючи ухвалу про залишення позову без руху від 10.10.2018 року, суд зазначив, що до позовної заяви додано копії свідоцтва про реєстрацію юридичної особи, довідки з банку від 23.05.2018 року, листа від 25.06.2018 року, листа від 25.06.2018 року, листа від 10.07.2018 року, листа від 25.06.2018 року, листа від 27.08.2018 року, інвойсів та накладних на 202-х аркушах, і всі вказані документи оформлені англійською мовою. Крім того, у самій позовній заяві найменування позивача та його місцезнаходження викладені англійською мовою. З урахуванням положень ст.ст. 9, 10, 76, 95 ЦПК України, ст. 10 Конституції України, суд зазначив, що позивачу слід усунути наступні недоліки: оформити позовну заяву державною мовою, в частині, яка стосується зазначення найменування позивача та його місця знаходження; здійснити належний переклад державною мовою доданих до позовної заяви додатків, які оформлені англійською мовою; надати суду виправлену позовну заяву, її копію та копії всіх документів, що додаються до неї, в перекладі на державну мову, у двох екземплярах, для суду та відповідача.

При цьому, у своїй заяві на виконання ухвали суду про залишення позову без руху від 23.10.2018 року, представник позивача зазначив, що частково погоджується вимогами ухвали та вважає доводи суду про переклад доданих документів українською мовою передчасними. Крім того, представник зазначив, що порушення процесуального закону на стадії прийняття позову відкриття провадження, а саме ухвалення незаконних ухвал про залишення без руху та повернення позовів неодноразово були підставами для притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності (Т. 1, а.с. 228).

Суд, своєю ухвалою від 25.10.2018 року відкрив провадження у справі, оскільки залишення позову без руху, в частині з якою не погодився представник позивача, було спрямоване на виконання положень ст. 12 ЦПК України, з метою сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України.

За таких обставин, коли суд зі свого боку вчинив дії спрямовані на сприяння стороні позивача у реалізації їх прав, однак позивач наданою судом процесуальною можливістю не скористався, сторона позивача несе ризик настання наслідків, пов'язаних з невчиненням дій по здійсненню перекладу письмових доказів, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, на державну мову України.

Згідно ч. 1 ст. 9 ЦПК України, цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Конституції України, Державною мовою в Україні є українська мова.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до положень ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд визнає неналежними та недостатніми докази, що подані стороною позивача разом із позовною заявою та містяться у Т. №1 на аркушах справи 8-11, 16-216, оскільки вказані письмові докази у порушення вимог закону щодо здійснення цивільного судочинства державною мовою, оформлені іноземною мовою та їх належний переклад на українську мову в матеріалах справи відсутній.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

З урахуванням наведених норм чинного законодавства України та встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки є непідтвердженим укладення між сторонами договору поставки, узгодженням сторонами всіх його істотних умов та є недоведеними факти відправки та прийняття товарів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 10, 12, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 205, 206, 208, 218, 626, 638, 639, 712 ЦК України, ст. 10 Конституції України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОЛЛ МОТОРЗ КОРПОРЕЙШН до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за поставлений товар - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 07.03.2019 року.

Учасники справи:

Позивач - ОЛЛ МОТОРЗ КОРПОРЕЙШН (07866, штат Нью-Джерсі, р-н Рокеуей Флінтлок Терр, 6, ідентифікаційний номер юридичної особи НОМЕР_1);

Відповідач - ОСОБА_4(АДРЕСА_1).

Суддя -