Справа № 303/3973/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

судді-доповідача : Готри Т.Ю.,

суддів : Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.,

з участю секретаря судових засідань : Балаж Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України, 3-ї особи Мукачівської місцевої прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , прокуратури Закарпатської області на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 жовтня 2018 року, повний текст складено 02.11.2018, ухвалене суддею Монич В.О.,

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до держави України в особі Державної казначейської служби України, 3-ї особи Мукачівської місцевої прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позов мотивувала тим, що 2 березня 2017 року у Свалявському районному суді Закарпатської області представник прокуратури Закарпатської області відмовився від підтримки обвинувачення щодо неї, а суд, у свою чергу, провадження по справі закрив за відсутністю складу злочину. Однак, цьому передували незаконні обшуки, вилучення коштовних побутових приладів, а також тортури з боку працівників Свалявської міліції, наслідком яких стали передчасні пологи та народження другої дитини з вадами зору. Почалося все з незаконного обшуку її робочого місця "Інтернет-кафе" 20 листопада 2010 року, після чого на наступний день вона втратила роботу. 17 січня 2011 року слідчим Свалявського РВ УМВС України в Закарпатській області відносно неї було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 176 КК України. 4 березня 2011 року їй було оголошено підозру у вчиненні злочину, передбаченого ст. 176 ч.1 КК України, та застосовано міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд. Незаконність та недоречність такої міри запобіжного заходу була очевидною, оскільки слідчий відділ та суд розташовані в м .Свалява Закарпатської області , а вона постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Отже, з самого початку її ставили завідомо у такі умови, які вона не мала можливості виконувати належним чином. Це призвело до того, що до неї було застосовано привід та позбавлено волі на період до початку суду, після чого вона втратила молоко. На численні скарги про незаконність цієї міри запобіжного заходу результатів не дали. У січні 2016 року запобіжний захід було скасовано. 5 травня 2011 року до неї у черговий раз були застосовані тортури, внаслідок чого 6 травня 2011 року під кабінетом слідчого вона передчасно народила дитину. Психологічний струс дав про себе ознаки, оскільки син народився з вадами зору. Також вказувала і на те, що на час слідства та суду, вона була позбавлена можливості працевлаштуватися, оскільки жоден роботодавець не хотів брати на роботу особу, відносно якої ведеться справа в суді, а вона не могла займатися підприємницькою діяльністю через скасування свідоцтва. П`ять років її та її сім`ю шантажували слідчі можливим арештом майна та лякали позбавити її та дітей житла в разі, якщо вона не розрахується з фірмою. Так, п`ять разів справа з обвинувальним висновком направлялася до суду, п`ять разів суд визнавав її винною та засуджував, і п`ять разів вирок, на підставі її апеляційних скарг, скасовував апеляційний суд Закарпатської області через грубі порушення процесуальних норм, її права на захист, тортури, фальшування процесуальних документів та неповноту слідства.

Посилаючись на наведені обставини, з урахуванням уточнених вимог, просила суд стягнути з Державної казначейської служби України на її користь кошти у відшкодування завданих матеріальних збитків у розмірі 313 854,60 грн, з яких : 236 184,00 грн - втрата середньої заробітної плати за період з 20 листопада 2010 року по березень 2017 року; 6 443,00 грн. - витрати на ліки; 37 950,00 грн - витрати на санаторно-курортне оздоровлення; 2 047,60 грн - витрати на відрядні у зв`язку з поїздками до Генеральної прокуратури України в м.Київ; 5 911,00 грн - витрати на паливо мастильні матеріали; 189,10 грн. - витрати за послуги зв`язку, 130, 45 грн. - витрати на харчування, 25 000 грн. - витрати на правову допомогу, а також 3 108 000,00 грн - моральної шкоди, яка полягає у тому, що вона втратила звичайний спосіб життя, як жінка і як мати двох малолітніх дітей, змінився її моральний та фізичний стан. Друга дитина народилася з вадами зору і є інвалідом з дитинства, потребує постійного лікування та оздоровлення. У період вимушеного безробіття через закриття "Інтернет-кафе", сім`я існувала за рахунок заробітної плати чоловіка, яка складала 3 000 грн. на місяць та не регулярної допомоги рідних і не байдужих людей. Тобто, за умов звичайного способу життя сім`я має сталі надходження, існує за доходи, які отримує чоловік та дружина, і може планувати своє життя та відкладати на майбутнє. Однак у її випадку шість років життя, це лише суцільні стреси, не передбачені ситуації та не заплановані витрати, зухвале та зверхнє ставлення до неї, не лише з боку слідчих та суддів, які протягом шести років "не помічали" відсутність доказів і надуманість обвинувачення, а і пересічних робітників правоохоронних органів. Таке тривале приниження її честі та людської гідності призвели до втрати віри у себе, вона була на краю відчаю, а нервові зриви відбувалися один за одним. Упродовж всього часу, що минув з моменту події, її почав турбувати головний та душевний біль, вона стала погано спати через переживання за своє майбутнє. Внаслідок незаконного переслідування вона втратила роботу, не могла працювати, внаслідок чого була позбавлена засобів до існування.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпастької області від 22 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 кошти у відшкодування завданих матеріальних збитків у розмірі 37 659 (тридцять сім тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять) гривень 83 копійки, з яких : 5 439,40 грн - витрати за бензин; 690,88 грн - витрати на медикаменти; 189,10 грн - витрати за послуги зв`язку, 130,45 грн - харчування та 25 000 грн - витрати на правову допомогу, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 кошти у відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 220 926,00 гривень за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2018 року виправлено описку в резолютивній частині зазначеного рішення. А саме вказано суму витрат на медикаменти, яка підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 6 900,88 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника Волосенко В.І. просила скасувати рішення суду першої інстанції, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю. Вказувала на те, що судом безпідставно не застосовано коефіцієнт кратності до мінімальної заробітної плати при визначенні розміру моральної шкоди, яка нею є доведеною, як і понесені нею матеріальні витрати, які суд безпідставно не задовольнив у повному обсязі.

Заступник прокурора Закарпатської області О.Василенко в апеляційній скарзі просив скасувати частково рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 жовтня 2018 року, а саме в частині стягнення матеріальної шкоди та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні цих вимог, а в частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшивши розмір моральної шкоди до 110 239,91 грн. Вказував на те, що вимоги про стягнення матеріальної шкоди позивачем є недоведеними, а розмір моральної шкоди судом обраховано невірно, оскільки розрахунковою величиною для обчислення розміру моральної шкоди є не мінімальна заробітна плата, як помилково вважав суд першої інстанції, а розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, тобто 1 600 грн. Крім того, судом не правильно здійснено розрахунок відшкодування моральної шкоди, яку слід обраховувати з моменту винесення постанови про притягнення ОСОБА_1 в якості обвинуваченої від 05.05.2011, розмір якої за час перебування позивачки під слідством та судом за 68 місяців та 27 днів, буде становити 110 239,91 грн.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Волосенко В.І. апеляційну скаргу, подану в інтересах позивача, підтримав. Апеляційну скаргу прокуратури Закарпатської області не визнав.

Прокурори Лемак Р.В. і Попович Ш.О. апеляційну скаргу прокуратури Закарпатської області підтримали, а апеляційну скаргу позивача визнали частково.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із його доведеності.

Проте колегія суддів із висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитись не може.

Судом установлено, що 17 січня 2011 року слідчим Свалявського РВ УМВС України в Закарпатській області відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 176 КК України.

4 березня 2011 року ОСОБА_1 було оголошено підозру у вчиненні злочину, передбаченого ст. 176 ч.1 КК України, та застосовано міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд.

5 травня 2011 року постановою слідчого Свалявського РВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_1 притягнуто в якості обвинуваченої і пред`явлено їй обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.176, ч.1 ст.203 КК України.

Вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 4 листопада 2011 року ОСОБА_1 визнано невинною і у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.176 КК України по суду виправдано за відсутністю в її діях складу злочину. У вчиненні злочину, передбаченого ст.203 ч.1 КК України, ОСОБА_1 визнано винною і призначено покарання у виді штрафу в сумі 850 гривень з позбавленням права займатися підприємницькою діяльністю на строк один рік.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2012 вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 04.11.2011 щодо ОСОБА_1 скасовано, а кримінальну справу направлено прокурору Свалявського району для організації проведення додаткового розслідування.

Вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2014 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.176 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 3 400 гривень з конфіскацією та знищенням матеріальних носіїв комп`ютерних програм - шість системних блоків.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 16.04.2014 вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 28.01.2014 щодо ОСОБА_1 скасовано, а кримінальну справу направлено на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 лютого 2015 року ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.176 КК України, і призначено їй покарання у виді штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією та знищенням знарядь, які спеціально використовувались для незаконного відтворення, розповсюдження комп`ютерних програм і баз даних. На підставі статей 49, 74 КК України звільнено засуджену ОСОБА_1 від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 20.05.2015 вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 18.02.2015 скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі. Запобіжний захід щодо ОСОБА_1 залишено попередній - підписка про невиїзд.

Постановою Салявського районного суду Закарпатської області від 28 березня 2016 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.176 КК України повернуто прокурору на додаткове розслідування.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 25 травня 2016 року постанову Свалявського районного суду Закарпатської області від 28.03.2016 скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд до того ж суду.

Постановою Свалявського районного суду Закарпатської області від 02 березня 2017 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_2 , українки, з середньою освітою, одруженої, яка має на утриманні двох малолітніх дітей, приватного підприємця, раніше не судимої, у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 176 КК України - закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України (чинної на час звернення ОСОБА_1 з позовом до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Частиною другою статті 2 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР).

ОСОБА_1 у позовній заяві просила стягнути з Державної казначейської служби України на її користь кошти у відшкодування завданих матеріальних збитків у розмірі 313 854,60 грн, з яких : 236 184,00 грн - втрата середньої заробітної плати за період з 20 листопада 2010 року по березень 2017 року; 6 443,00 грн. - витрати на ліки; 37 950,00 грн - витрати на санаторно-курортне оздоровлення; 2 047,60 грн - витрати на відрядні у зв`язку з поїздками до Генеральної прокуратури України в м.Київ; 5 911,00 грн - витрати на паливо мастильні матеріали; 189,10 грн. - витрати за послуги зв`язку, 130, 45 грн. - витрати на харчування, 25 000 грн. - витрати на правову допомогу, а також 3 108 000,00 грн - моральну шкоду.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 і стягуючи з Державної казначейської служби України на користь позивачки кошти у відшкодування завданих матеріальних збитків у розмірі 37 659 (тридцять сім тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять) гривень 83 копійки, з яких : 5 439,40 грн - витрати за бензин; 6 900,88 грн - витрати на медикаменти; 189,10 грн - витрати за послуги зв`язку, 130,45 грн - харчування та 25 000 грн - витрати на правову допомогу, суд першої інстанції виходив із доведеності зазначених позовних вимог.

Проте, колегія суддів з рішенням суду першої інстанції в цій частині погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 84 ЦПК України (у редакції чинній на час звернення до суду з цим позовом) витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права під час вирішення цивільної справи.

За положеннями Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Цей Закон визначає, що видами правової допомоги - є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

За змістом положень статті 29 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням.

Відповідно частин першої, другої статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У матеріалах справи міститься договір про надання правничої допомоги від 20.03.2017, згідно якого ОСОБА_1 зобов`язалася своєчасно оплатити гонорар (п.2 договору). Згідно з п.3.1 цього договору ціна договору визначається додатковою угодою сторін, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Однак у матеріалах справи відсутня додаткова угода до договору про надання юридичної допомоги про визначення ціни договору, а також відсутні докази, що позивачкою понесено витрати на правову допомогу, а саме доказ про оплату таких послуг за договором від 20.03.2017. Надані адвокатом Волосенко В.І. в суді апеляційної інстанції квитанції до прибуткового касового ордеру №1 від 22.01.2013, №4 від 27.08.2011, №2 від 05.05.2011, №01 від 20.02.2017, №01 від 12.02.2016 та №1 від 26.04.2014 не є доказом оплати позивачкою послуг адвоката за указаним вище договором від 20.03.2017 року.

У матеріалах кримінальної справи №2321610 том 2 а.с.42 міститься договір про надання юридичної допомоги від 04.05.2011, в якому у пункті першому містяться права та обов`язки сторін договору, а у пункті другому відповідальність сторін, де у п.2.3 зазначено, що договір рахується укладеним з моменту його підписання сторонами та оплати 100% суми обумовленого гонорару. Однак зазначений договір не містить суми обумовленого гонорару та доказів його оплати ОСОБА_1 , що б вказувало на його укладення.

А тому, за відсутності доказів про оплату позивачкою послуг адвоката Волосенко В.І., згідно умов укладеного договору від 20.03.2017, та доказів укладення договору про надання юридичної допомоги від 04.05.2011, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 25 000,00 гривень витрат на правову допомогу.

Також суд помилково дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 5 439,40 грн - витрат за бензин, 6 900,88 грн - витрат на медикаменти; 189,10 грн - витрат за послуги зв`язку та 130,45 грн на харчування, оскільки ці витрати позивачем не доведені, так як надані позивачем копії квитанцій про оплату за бензин не підтверджують обставин використання цього палива з метою доїзду до місця слідства чи суду, а також з них неможливо встановити факт придбання бензину саме позивачем чи іншою особою в її інтересах. Стосовно витрат на медикаменти в розмірі 6 900,88 грн., то в матеріалах справи відсутні докази, що саме ці медикаменти, перелік яких міститься у наданих позивачем квитанціях, були призначені їй лікарем і були необхідні в такій кількості. Щодо витрат на послуги зв`язку в сумі 189,10 грн., то такі також позивачкою не доведені, як і витрати на харчування в сумі 130,45 грн.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивачки матеріальної шкоди у розмірі 37 659,83 грн підлягає скасуванню з ухваленням по справі у цій частині нового рішення, яким у задоволенні цих вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Задовольняючи частково позовну вимогу ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду, передбачено Законом України "Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", відповідно до положень якого, така шкода відшкодовується у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 2) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у п. 2 ч. 1 цієї статті; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ст. 13 цього Закону).

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-У111 (набрав чинності з 1 січня 2017 року), мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо застосуванн мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", встановлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року у розмірі 1600 гривень.

Отже встановивши, що внаслідок незаконного проведення обшуку

робочого місця позивачки в "Інтернет-кафе" 20.11.2010, після чого на наступний день вона втратила роботу; незаконного порушення 17.01.2011 слідчим Свалявського РВ УМВС України в Закарпатській області відносно неї кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 176 КК України; 04.03.2011 позивачці було оголошено підозру у вчиненні злочину, передбаченого ст. 176 ч.1 КК України, та застосовано міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд; друга дитина народилася передчасно і з вадами зору, є інвалідом з дитинства і потребує постійного лікування та оздоровлення; тривале приниження честі та людської гідності позивачки призвели до втрати віри у себе, вона була на краю відчаю, а нервові зриви відбувалися один за одним. Упродовж всього часу, що минув з моменту події, її почав турбувати головний та душевний біль, вона стала погано спати через переживання за своє майбутнє. Внаслідок незаконного переслідування вона втратила роботу, не могла працювати, внаслідок чого була позбавлена засобів до існування, тривалий час перебувала під слідством та судом, відносно неї було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, вона неодноразово засуджувалась вироками суду, які у подальшому були скасовані, а згодом кримінальну справу було закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, внаслідок чого їй було завдано моральну шкоду, а тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відшкодування позивачці завданої моральної шкоди.

Проте визначаючи розмір моральної шкоди, суд помилково виходив із того, що така підлягає розрахунку, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, а не із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2017 року в розмірі 1 600 гривень, яка за період з 20 листопада 2010 року (проведення незаконного обшуку та виїмки) по березень 2017 року за 77 місяців (77х1600=123 200) становить 123 2000,00 гривень, а з коефіцієнтом кратності 3 буде становити 369 600,00 гривень. А тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині слід змінити і стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 кошти у відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 369 600,00 грн.

У решті рішення суду першої інстанції, яким ОСОБА_1 відмовлено у стягненні з відповідача на її користь 37 950,00 грн витрат на оздоровлення у санаторно-курортних центрах, як таких, що не передбачені Законом України "Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", а також у стягненні втраченого заробітку в сумі 236 184,00 грн за його недоведеністю, слід залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , прокуратури Закарпатської області - задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 жовтня 2018 року в частині стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 коштів у відшкодування завданих матеріальних збитків у розмірі 37 659,83 грн, з яких : 5 439,40 грн - витрати за бензин, 6 900,88 грн - витрати на медикаменти, 189,10 грн - витрати за послуги звя`зку, 130,45 грн харчування та 25 000 грн - витрати на правову допомогу - скасувати, і у задоволенні цих вимог ОСОБА_1 - відмовити.

В частині стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 коштів у відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 220 926 грн. - змінити.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 кошти у відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 369 600 (триста шістдесят дев`ять тисяч шістсот) гривень 00 копійок за рахунок коштів державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рушення.

Повне судове рішення складено 10 червня 2019 року.

Суддя-доповідач : Судді :