Єдиний унікальний номер судової справи 489/3761/18
Номер провадження 22-ц/812/423/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

04 березня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Данилової О.О., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 07 грудня 2018 року, під головуванням судді Рум'янцевої Н.О., в приміщені цього ж суду о 13 год. 03 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька та визначення способу участі батька у вихованні малолітньої дитини, яка перебуває за межами України,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька та визначення способу участі батька у вихованні малолітньої дитини, яка перебуває за межами України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 29 березня 2008 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 серпня 2013 року.

В період шлюбу на території Об'єднаних Арабських Еміратів (далі - ОАЕ) в них народилась дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 20 листопада 2013 року визначено місце проживання дитини Рскопової ОСОБА_6 разом із матір'ю.

Малолітня дитина з народження проживає в ОАЕ, перебувала на вихованні в дитячих дошкільних закладах міста Шарджа ОАЕ та має посвідчення постійного жителя ОАЕ з терміном дії до 10 січня 2019 року.

Натепер ОСОБА_6 навчається в початковій школі в місті Шарджа ОАЕ в першому класі з терміном проходження курсу навчання початкової школи в чотири роки.

Дитина перебуває на повному утриманні позивача, яка має постійне місце роботи на посаді старшого інженера в ЗАТ Сайпем Контрактінг Нідерланди, Філія Шарджа, з 13 квітня 2009 року. Також позивач орендує житло протягом чотирьох років, в якому проживає разом з дитиною.

За час постійного проживання в ОАЕ у дитини склалися тісні соціальні, вікові та емоційній зв'язки з соціально-культурним оточенням місця проживання.

Посилаючись на викладенні обставини, а також на те, що порушення та/або розірвання тісного контакту дитини зі звичним їй з самого народження соціальним й виховним середовищем негативно вплине на когнітивні здібності дитини, а так само, й вірогідно несприятливим чином вплине на її психологічно-емоційний стан, ОСОБА_2 просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до ОАЕ, з метою продовження та закінчення навчання в початковій школі малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 в супроводі матері ОСОБА_2 в період з дати набрання рішенням законної сили до 31 грудня 2021 року.

Окрім того позивач просила визначити спосіб участі батька ОСОБА_4 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_6 на час її навчання у початковій школі за межами України, шляхом особистого контакту з дитиною засобами електронного аудіовізуального зв'язку із застосуванням погодженого сторонами спору мережевого (програмного) контакту кожного вівторка тижня з 18 години до 19 години та кожної п'ятниці тижня з 11 години по 12 годину за Київським часом.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07 грудня 2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено в поновному обсязі.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що не надаючи дозволу на виїзд дитини за межі країни, порушуються перш за все інтереси дитини, які є пріоритетними. Також зазначено, що саме позивач піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання та забезпечення її всім необхідним. Дитина народилась у місті Шарджа ОАЕ, має посвідчення особи постійного жителя ОАЕ, їй подобається проживати та навчатися в цій країні, де її зараховано до початкової школи, а позивач працевлаштована та має житло. При цьому відповідач не піклується про інтереси дочки.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з положеннями ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження №14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

За ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

Разом з тим, за загальними правилами, встановленими п.3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (з наступними змінами), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за №57.

Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення ст.ст.153,157 СК України фактично позбавить одного з батьків дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею.

До того ж, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 29 березня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 серпня 2013 року (а.с.23).

Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України (а.с.17-18).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 20 листопада 2013 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 разом із матір'ю, ОСОБА_2 (а.с.24-25).

Станом на день подання позову та розгляду справи у суді малолітня дитина перебуває разом з матір'ю у місті Шарджа ОАЕ.

ОСОБА_6 мала посвідчення особи постійного жителя ОАЕ, яке було дійсне до 10 січня 2019 року (а.с.31).

Згідно довідки дитячого дошкільного закладу філії «Британська Роза» ОСОБА_6 відвідувала клас FS1 вищевказаного дитячого закладу з квітня 2015 року по червень 2016 року (а.с.46).

Відповідно до довідки Міжнародної академії «Сколарз» від 25 листопада 2017 року ОСОБА_6 зарахована 25 січня 2016 року до названої академії із терміном навчання від одного до чотирьох років за відповідним розкладом навчального закладу (а.с.49).

18 травня 2014 року ОСОБА_4 надав письмову згоду, посвідчену консулом України в місті Дубай ОАЕ, на разовий виїзд з України до ОАЕ та повернення в Україну доньки ОСОБА_6 в період з 18 травня по 18 листопада 2014 року у супроводі її матері, ОСОБА_2

З пояснень сторін установлено, що в подальшому відповідач таких дозволів не надавав, однак дитина ОСОБА_6 до України не повернулась.

Позивач ОСОБА_2 має посвідчення особи постійного жителя ОАЕ та дозвіл на проживання в ОАЕ із терміном дії до 11 березня 2020 року (а.с.35,37).

01 травня 2012 року між ОСОБА_2 та ЗАТ Сайпем Контрактінг Нідерданди, філія Шарджа, укладено трудовий договір (а.с.40-44).

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон на час навчання без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2 зазначала, що вона проживає і працює у місті Шарджа ОАЕ. Дочка ОСОБА_6 проживає разом з нею та, починаючи з 25 січня 2017 року, відвідує Міжнародну Академію «Сколарз», де термін початкового навчання становить від одного до чотирьох років за відповідним розкладом навчального закладу.

Розглядаючи дану справу, районний суд зробив висновок про те, що такі вимоги є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини за межі України строком до 31 грудня 2021 року без згоди і супроводу батька, оскільки дозвіл суду на виїзд дитини за межі України без згоди батька не є абсолютним і отримується кожен раз із зазначенням країни та строку тимчасового перебування дитини у цій країні.

Більш того строк, який вказано в позовній заяві, може стати підставою для перебування дитини за кордоном досить тривалий, не обмежений час, що може порушувати батьківські права відповідача та реально позбавити його права на спілкування з дочкою та на участь у її вихованні та розвитку.

Також слід заначити, що позивачем не надано доказів належного влаштування дитини в учбовий заклад, що забезпечить її право на освіту, оскільки повідомлення Міжнародної Академії «Сколарз» свідчить лише про зарахування дитини до вказаного закладу 25 січня 2016 року та відвідування його дитиною останній раз 23 листопада 2017 року, але не свідчить, що станом на час звернення позивача ОСОБА_2 до суду, 12 червня 2018 року, дитина продовжувала там навчання.

Більш того таке повідомлення не містить інформації про належність закладу до навчального, про умови зарахування і навчання дитини, зокрема періоди навчання та канікул, рівень здобутої у такому закладі освіти.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що зазначеним позовом по суті фактично визначається місце проживання малолітньої дитини з матір'ю, хоча у даних правовідносинах відповідний спір між батьками про визначення місця проживання дитини вже вирішено (протилежного суду не надано).

При цьому вирішуючи вищевказане питання про доцільність чи недоцільність задоволення позовних вимог, колегія суддів також враховує той факт, що відповідно до посвідчення особи постійного жителя, термін дозволу проживання у ОАЕ ОСОБА_2 визначений до 11 березня 2020 року, тоді як остання порушує питання про надання дозволу на виїзд дитини терміном до 31 грудня 2021 року.

Отже, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин та знаходження малолітньої дитини на території ОАЕ на час розгляду справи, а також узявши до уваги положення сімейного законодавства, колегія суддів вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до ОАЕ із зазначенням періоду, на який позивач просить видати такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків, не відповідатиме найкращим інтересам дитини. До того ж, надання за рішенням суду дозволу на майбутні постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька, фактично суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають порядок надання такого тимчасового дозволу, а також визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

При цьому посилання представника позивача на те, що малолітня дитина весь час перебуває на території ОАЕ, там навчається і має всі умови для нормального розвитку, не має правого значення, оскільки у даній справі лише вирішується питання про надання тимчасового дозволу на разовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька.

Щодо позовних вимог про визначення способу участі батька ОСОБА_4 у вихованні малолітньої дитини, то вони задоволенню не підлягають, оскільки відповідач таких вимог у даній справі не заявляв, а позивач, в силу положень ЦПК України, таким правом не наділена.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається ОСОБА_2 у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.О. Данилова

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 06 березня 2019 року