Справа № 344/3155/14-ц
Провадження № 22-ц/4808/323/19
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О.В.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, на заочне рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Шамотайла О.В., ухвалене 22 жовтня 2014 року в м. Івано-Франківську у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У березні 2014 року ПАТ «Кредобанк» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 8 квітня 2008 року між ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 53F/2008, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 63 000,00 доларів США зі сплатою процентів річних у розмірі, що визначається як ставка LIBOR 3м збільшена на маржу 6,99 % та може змінюватись. Кінцевий строк повернення кредиту встановлено до 1 березня 2018 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між ВАТ «Кредобанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 тоді ж укладено договір поруки. В зв'язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань станом на 21 березня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 47 410,27 доларів США.

Посилаючись на зазначені обставини, з врахуванням уточнення, ПАТ «Кредобанк» просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 47 410,27 доларів США, що еквівалентно 479 279,90 грн, яка складається з 39 357,31 доларів США, що еквівалентно 397 870,92 грн, заборгованості за кредитом; 5 482,56 доларів США, що еквівалентно 55 424,29 грн, заборгованості за процентами; 2 570,40 доларів США, що еквівалентно 25 984,69 грн, пені.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2014 року позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за договором № 53F/2008 від 8 квітня 2008 року в розмірі 479 279,90 грн та 3 654,00 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок порушення позичальником умов кредитного договору, забезпеченого також порукою, виникла заборгованість перед кредитором, яка підлягає стягненню на користь банку з відповідачів у солідарному порядку.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 4 січня 2015 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі на рішення суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення заборгованості у солідарному порядку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за невиконання умов кредитного договору повинна відповідати в першу чергу позичальник ОСОБА_3 Від таких зобов'язань остання не відмовлялась і продовжуватиме сплачувати періодично рівними частинами грошові кошти відповідно до умов договору. Відтак, у суду були відсутні підстави для дострокового стягнення заборгованості по договору.

Окрім того зазначає, що кредитний договір суперечить ч. 1 ст. 524 ЦК України в частині валюти договору, оскільки зобов'язання виражено не у грошовій одиниці України - гривні. А отже, порушено істотну умову кредитного договору, що стосується його предмета. Також під час підписання договору відповідачі не висловлювали волевиявлення щодо підвищення відсотків за користування коштами. Тому вважає, що кредитний договір укладено з порушенням вимог законодавства, що є підставою для визнання його недійсним.

У запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ «Кредобанк» покликалось на безпідставність доводів апелянта. Позичальник своїх зобов'язань за кредитним договором не виконував, заборгованість не погашено, тому згідно умов договору поруки відповідачі несуть солідарну відповідальністю перед кредитором. Також на момент укладення кредитного договору позивач на підставі виданої Національним Банком України 27 січня 2006 року Банківської ліцензії №43, Дозволу №43-3 і Додатку до Дозволу №43-2, виданих 10 серпня 2007 року, мав право на здійснення операцій з валютними цінностями.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2016 року рішення місцевого суду скасовано в частині стягнення на користь ПАТ «Кредобанк» з ОСОБА_1 в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в розмірі 479 279,90 грн та судових витрат. Ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні до ОСОБА_1 позовних вимог. При цьому скасовуючи рішення та постановляючи нове стосовно відповідача суд дійшов висновку про припинення поруки, оскільки банк звернувся до суду після закінчення строку існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя щодо виконання зобов'язань за кредитним договором. У решті рішення суду залишено без змін. Також стягнуто з ПАТ «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 4 019,40 грн судового збору.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року рішення апеляційного суду скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовуючи рішення апеляційного суду суд касаційної інстанції вказав, що апеляційний суд не надав оцінки усім встановленим обставинам, зокрема, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань щомісяця, рівними частинами (шляхом здійснення щомісячних платежів згідно з графіком), а за договорами поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, та не з'ясував, за якими платежами порука припинилась, а за якими ще діє, чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним місячним платежем.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В частині задоволення позову до боржника ОСОБА_3 рішення не оскаржувалося, а тому апеляційним судом не переглядається.

В засідання апеляційного суду учасники справи не з'явились повторно, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. При цьому інформація для відповідачів про судове засідання 4 березня 2019 року була оприлюднена на офіційному веб-порталі судової влади України. Відтак, відповідно до ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у їх відсутності не встановлено.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 8 квітня 2008 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №53F/2008, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 63 000,00 доларів США. Сплату процентів річних передбачено у розмірі, що визначається як ставка LIBOR 3м збільшена на маржу 6,99 %, яка може змінюватись. Кінцевий строк визначено до 1 березня 2018 року (а.с.7-9 т.1).

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором між сторонами укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов'язався нести солідарну відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі боржником зобов'язань (повернення кредиту, сплати відсотків та комісії за користування кредитом, пень, штрафів, неустойки) за кредитним договором (а.с.11 т.1).

Згідно приписів частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Як передбачено п.п. 4.9., 4.10. кредитного договору банк, у випадках, передбачених п.2.9. цього договору вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісії та інших належних до сплати платежів за цим договором, про що письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов'язаний протягом 30 банківських днів з моменту отримання письмової вимоги банку, достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим договором. При цьому згідно з п. 2.9. банк вправі відмовити у виплаті позичальнику кредиту або його частини у випадку: несвоєчасної сплати процентів та/або повернення кредиту (частини кредиту), наявності обставин, які свідчать про те, що наданий позичальникові кредит не буде повернуто у строки визначені договором, порушення істотних умов цього договору тощо.

Матеріалами справи підтверджується, що позичальник належним чином не виконала кредитні зобов'язання, внаслідок чого виникла заборгованість. У зв'язку з цим їй та поручителю ОСОБА_1 22 жовтня 2013 року банком надіслано письмові вимоги про дострокове повернення протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення, але в будь-якому випадку не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком цього повідомлення позичальнику, кредиту та нарахованих процентів, а також сплату штрафних санкцій, (пені, штрафів). Зокрема, 39 357,31 доларів США - неповернута сума кредиту; 2 855,10 доларів США - прострочені відсотки; 1 093,23 доларів США - пеня по простроченій заборгованості за період з 14 червня 2012 року по 13 червня 2013 року (а.с.16, 18 т.1). Вказані вимоги отримано позичальником 24 жовтня 2013 року, а поручителем - 26 жовтня 2013 року (а.с.17, 20 т.1).

Оскільки ці повідомлення залишилися без виконання, борг не погашено, банк 5 березня 2014 року звернувся до суду із вказаним позовом.

Відповідно до розрахунку позивача, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, заборгованість за кредитним договором станом на 21 березня 2014 року складає 47 410,27 доларів США, що еквівалентно 479 279,90 грн. З них: 39 357,31 доларів США, що еквівалентно 397 870,92 грн, - заборгованість за кредитом; 5 482,56 доларів США, що еквівалентно 55 424,29 грн, - заборгованість за процентами; 2 570,40 доларів США, що еквівалентно 25 984,69 грн, - пеня за період з 22 березня 2013 року по 21 березня 2014 року. При цьому останній платіж внесено у червні 2012 року в сумі 81,56 доларів США (а.с.50-53 т.1).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За таких обставин банк вправі був звернутися до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позичальник ОСОБА_3 не відмовлялась від виконання своїх зобов'язань і має намір продовжувати сплачувати періодично рівними частинами грошові кошти відповідно до умов договору спростовуються вищенаведеними обставинами. Будь-яких належних доказів на спростування цих обставин апелянтом не подано.

Перевіряючи при новому розгляді законність та обґрунтованість судового рішення в частині задоволення позовних вимог до поручителя в межах доводів та вимог апеляційної скарги, в тому числі з врахуванням згідно ч. 1 ст. 417 ЦПК України обов'язкових вказівок Верховного Суду, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як вбачається із п.4.1. кредитного договору повернення суми кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 530,00 доларів США не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором та /або додатками до нього (а.с.7 т.1).

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, у разі пред'явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-272цс16 від 29 червня 2016 року та постанові Великої Палати Верховного Суду № 14-145цс18 від 13 червня 2018 року.

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен була здійснювати не пізніше останнього робочого місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

Матеріалами справи підтверджується, що останній платіж здійснений ОСОБА_3 у червні 2012 року в розмірі 81,56 доларів США, який зараховано на погашення відсотків за кредитним договором (а.с.13, 51 т.1). Відтак, починаючи з 31 липня 2012 року необхідно обраховувати встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України перебіг шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо несплати кожного з місячних платежів.

ПАТ «Кредобанк» звернулося до суду з позовом 5 березня 2014 року (а.с.28 т.1). А оскільки позивач протягом шести місяців від дня настання строку виконання частини основного зобов'язання за кредитним договором не пред'явив вимоги до поручителя, порука за кредитним договором в частині щомісячних платежів за період з 31 липня 2012 року до 31 серпня 2013 року припинена на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Разом з тим, не можна вважати припиненими зобов'язання поручителя в частині, яка стосується відповідальності за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання зобов'язань, а саме за період з 5 вересня 2013 року до 5 березня 2014 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 необхідно стягнути солідарно заборгованість за кредитним договором за цей період у розмірі 47 782,35 грн.

Вищезазначених вимог закону та дійсних обставин справи суд першої інстанції не врахував, у зв'язку з чим дійшов неправильного переконання про задоволення позову солідарно до поручителя в повному обсязі.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині невідповідності укладеного кредитного договору вимогам законодавства слід зазначити наступне.

За змістом статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтями 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

За пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Встановлено, що на момент укладення кредитного договору ВАТ «Кредобанк» на підставі Банківської ліцензії №43, виданої Національним Банком України 27 січня 2006 року та Дозволу №43-3 і Додатку до Дозволу №43-2, виданих 10 серпня 2007 року, мало право на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відтак, надання кредиту в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, з огляду на що доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Неспроможними є також посилання апелянта на те, що під час підписання договору відповідачі не висловлювали волевиявлення стосовно підвищення відсотків за користування коштами.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п.3.2. кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти річні у розмірі, що визначаються як ставка LIBOR 3м збільшена на маржу 6,99 %. Розмір процентів за кредитом змінюється першого числа кожного календарного кварталу протягом усього строку дії договору. LIBOR змінна Лондонська міжбанківська ставка по депозитах у доларах США. Ця ставка використовується як базова для визначення процентної ставки для позичальника. Для розрахунку обирається 3-місячний LIBOR. На день укладення цього договору LIBOR 3м становить - 2,71. Сторони домовились, що зміна процентної ставки за цим договором, у зв'язку із зміною розміру ставки LIBOR 3м здійснюється без внесення змін до цього договору.

Згідно з п. 3.7. договору у разі зміни законодавства України щодо здійснення кредитування, облікової ставки Національного банку України, інших економічних умов, що впливають на ціну кредитних коштів, банк, має право самостійно змінити розмір маржі за кредитом, попередивши про це письмово позичальника рекомендованим листом протягом 7 днів з дати внесення змін.

Позичальник зобов'язаний протягом 10 днів від дати надіслання банком повідомлення (п.3.7.), з'явитись у банк для укладення додаткового договору. При незгоді позичальника з пропозицією банку про зміну маржі та/або не з'явлення позичальника у банк в порядку та в строк, встановлені п.3.8. цього договору, позичальник зобов'язаний в 10-денний строк з часу надіслання банком повідомлення (п.3.7.), повністю повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії за користування кредитом на день повернення.

За п. 9.7. кредитного договору шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує, що ознайомився з умовами кредитування, діючими тарифами банку та загальною вартістю кредиту.

З огляду на вищезазначені обставини підписуючи кредитний договір ОСОБА_3, а отже і поручитель ОСОБА_1, погодилась із розрахунком процентів на користування кредитом та умовами щодо їх збільшення.

А отже, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

За змістом п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно положення ч. 13 ст. 141 ЦПК України скасуванню підлягає і рішення суду в частині стягнення судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України).

Таким чином, враховуючи пропорційність розміру задоволених позовних та апеляційних вимог, на користь ПАТ «Кредобанк» підлягають стягненню з ОСОБА_3 судові витрати, понесені у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 3 289,70 грн, з ОСОБА_1 - у розмірі 364,30 грн. З позивача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3 618,67 грн, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, приймаючи до уваги покладення на ПАТ «Кредобанк» більшої суми судових витрат згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України розмір стягненого з товариства на користь ОСОБА_1 судового збору підлягає зменшенню до 3 254,37 грн (3 618,67 грн - 364,30 грн) Відповідно сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2014 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором та розподілу судових витрат скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (місцезнаходження: м. Львів, вул. Сахарова, 78, ідентифікаційний код 09807862) солідарно з ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), заборгованість за кредитним договором у розмірі 47 782,35 грн.

В задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (місцезнаходження: м. Львів, вул. Сахарова, 78, ідентифікаційний код 09807862) 3 289,70 грн понесених судових витрат.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (місцезнаходження: м. Львів, вул. Сахарова, 78, ідентифікаційний код 09807862) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 3 254,37 грн судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 5 березня 2019 року.