Ухвала

Іменем України

04 березня 2019 року

м. Київ

справа № 161/7080/18

провадження № 61-2223ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року у складі судді Кихтюка Р. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Русинчука М. М., Данилюк В. А., Матвійчук Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позову зазначила, що з вересня 1993 року по березень 2015 року вона без реєстрації шлюбу проживала однією сім'єю з ОСОБА_5 і за вказаний період у них народились діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. З березня 2015 року сторони припинили сімейні стосунки, почали проживати окремо і з того часу відповідач не приймає участі у вихованні спільних дітей. Відповідач відмовляється добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини, хоча має таку можливість, оскільки є власником 16 земельних ділянок в с. Охотин Луцького району Волинської області та приміщення колишнього магазину в АДРЕСА_1, а також є співзасновником і кінцевим бенефіціаром ряду юридичних фірм, окремі з яких він очолює як директор, а тому зобов'язаний сплачувати на утримання дитини аліменти. Інших неповнолітніх дітей на утриманні немає. Позивач вказувала, що вона неодноразово намагалась вирішити питання щодо утримання дітей обома батьками та поділу майна, набутого під час спільного проживання, на що відповідач обіцяв переоформити право власності на свої частки у спільному нерухомому майні на дітей, але протягом 2015-2017 років обіцянки не виконав, а в 2017 році повідомив, що все нерухоме майно набуте ними за час спільного проживання вважає своєю власністю.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти за минулий період часу з липня 2015 року по квітень 2018 року на утримання неповнолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 340 000,00 грн, а також стягувати на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі по 30 000,00 грн щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалено стягувати з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі по 10 000,00 грн щомісячно, починаючи з 08 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення про стягнення аліментів за один місяць звернено до негайного виконання. Стягнуто з ОСОБА_5 у дохід держави 704,80 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У січні 2019 року представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині розміру аліментів, та ухвалити у цій частині нове рішення, яким встановити розмір аліментів у розмірі 3 500,00 грн на місяць.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п'ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 142 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частинами другою та третьою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_5 не виконує свій обов'язок з утриманню неповнолітньої дитини, яка проживає з матір'ю та знаходиться на її утримання, та з огляду на отримані відповідачем доходи та наявне майно, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі по 10 000,00 грн щомісячно.

Доводи касаційної скарги про те, що посилання суду на лист Головного Управління Державної фіскальної служби Волинської області від 03 вересня 2018 року, який містив відомості щодо доходів відповідача за період з січня 2015 року до грудня 2017 року є юридично необґрунтованим та не може слугувати для встановлення розміру аліментів у сумі 10 000,00 грн, Верховний Суд відхиляє з урахуванням того, що вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Посилання заявника на те, що 16 земельних ділянок, про які зазначила позивач та які були віднесені судом до «дорогоцінного нерухомого майна» при визначенні розміру аліментів, знаходяться в іпотеці, і тому не можуть бути вільно відчужені відповідачем та слугувати засобами для існування, є безпідставними, оскільки перебування майна в іпотеці не свідчить про відсутність у відповідача доходу від його використання.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій та їх правильність не спростовують.

Отже, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами п'ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак А. С. Олійник С. О. Погрібний