КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Яценко Н.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9180/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсною та скасування приватизації квартири, визнання недійсним та скасування свідоцтва на право власності натне рухоме майно, визнання частково недійсним та скасування розпорядження органу приватизації .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів -

В с т а н о в и л а :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що розпорядженням органу приватизації Державного комунального управління житлового господарства Мінського району м. Києва № 40 від 15 березня 1995 року видано свідоцтво на право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно свідоцтва квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

Позивачка зазначає, що приватизація була здійснена з порушенням вимог чинного законодавства. У 2017 році , під час розгляду питання щодо зарахування на квартирний облік Центрального управління СБ України, її, ОСОБА_1 , як члена сім`ї військовослужбовця, їй стало відомо, що її батьки здійснили приватизацію квартири і на її ім`я. На той час позивачці було три роки , а тому рішення про приватизацію від її імені приймали батьки.

У 2010 році, після одруження,вона знялася із реєстрації у вказаній квартирі , і проживає спільно з чоловіком. Оскільки вона не проживала у квартирі із 2010 року, їй не було відомо, що вона є співвласником майна.

Позивач вважає , що в порушення вимог ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» батьки без її згоди подали заяву про приватизацію житла, і такі помилкові дії батьків призвели до порушення її права на житло та позбавили позивачку самостійно реалізувати право на отримання повноцінного житла. На думку позивача, батьки діяли під впливом помилки щодо правової природи правочину, його змісту, прав сторін, що в свою чергу призвело до порушення вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» .

Враховуючи, що Державне комунальне управління житлового господарства Мінського району м. Києва ліквідоване, правонаступник відсутній, то визнання недійсним свідоцтва на право власності на житло в повному обсязі, призведе до порушення прав на житло інших співвласників вказаної квартири, які приватизували квартиру на законних підставах .

З урахуванням вказаного і зменшення позовних вимог позивач просила:

визнати частково недійсною та скасувати приватизацію квартири за адресою : АДРЕСА_1 ,

визнати недійсним та скасувати свідоцтво на право власності на житло від 15 березня 1995 року , видане Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва згідно із розпорядженням № 40 від 15 березня 1995 року на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 ,

визнати частково недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації від 15 березня 1995 року № 40 в частині надання у приватну спільну власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 позов визнали.

У відзиві на позов відповідач УЖКГ Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації проти позову заперечував, зазначав, приватизація відбулася у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Підстави для скасування приватизації спірного житла відсутні .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В апеляційній скарзі зазначає, що суд при винесенні рішення не з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи, не врахував ,що позивач із 2010 року не проживає у спірній квартирі, не була обізнана ,що вона є співвласником квартири, і своєї згоди на приватизацію житла вона батькам не давала.

Відповідачі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 апеляційні скарги не подавали .

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони повідомлені про день та час розгляду справи на 25 липня 2019 року, 29 серпня 2019 року , 08 жовтня 2019 року за адресами, наявними в матеріалах справи. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що сторони, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, відсутні підстави вважати поважними неявку осіб, які приймають участь у справі, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ч.2 цієї статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому відповідно до вимог ч.3 цієї статті суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ЦПК України судом було роз`яснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

В тому числі роз`яснено, що згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу.

Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а втручання публічної влади у здійснення цього права допускається у виключних випадах, в тому числі задля захисту прав та свобод інших осіб.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом першої інстанції встановлено , що розпорядженням органу приватизації Державного комунального управління житлового господарства Мінського рай ону м. Києва № 40 від 15 березня 1995 року видано свідоцтво на право власності на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 . Згідно свідоцтва квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ( а.с. 18-19 ) .

Заява про приватизацію житла 10 березня 1995 року про передачу ОСОБА_2 та членам її сім`ї квартири за адресою: АДРЕСА_1 , подана до органу приватизації Мінського району м. Києва. У заяві згоду про приватизацію житла надав ОСОБА_3 , який діяв як законний представник в інтересах своєї доньки ОСОБА_5 ( ОСОБА_1 ) ( а.с. 42) .

Станом на день подачі заяви у квартирі були зареєстровані та проживали ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та донька ОСОБА_5 ( а.с. 44 ) .

На час приватизації позивачка була неповнолітньою.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року (зі змінами та доповненнями ) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму Приватизація квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, включених до плану реконструкції поточного року, здійснюється після її проведення власником (володільцем) будинку (гуртожитку). Наймачі, які проживали у квартирах (будинках), житлових приміщеннях у гуртожитках до початку реконструкції, після проведення реконструкції мають пріоритетне право на приватизацію цих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках. Одноквартирні будинки, а також квартири в будинках, житлові приміщення у гуртожитках, включених до планів ремонту, можуть бути приватизовані до його проведення за згодою наймачів з наданням їм відповідної компенсації у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Відповідно до ст.3 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом:

безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю;

продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Передача у власність громадян житлових приміщень у гуртожитках здійснюється з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування).

Відповідно ст. 8 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

2. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.

4. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

5. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

7. Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку.

8. Вартість послуг з оформлення документів на право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку оплачується громадянами за розцінками, що встановлюються місцевими органами виконавчої влади.

10. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року N 56, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Склад документів і порядок їх оформлення при приватизації житла визначено пунктами 18 - 31 згаданого Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян.

Згідно із цими пунктами громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. При наявності у наймача або членів його сім`ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі, до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації. Згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. Також до заяви додається довідка з попереднього місця проживання (після 1992 року) щодо невикористаного права на безоплатну приватизацію житла.

За змістом ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Таким чином, при здійсненні приватизації жилих приміщень необхідно користуватися нормами Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року N 56.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ст. 60 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції яка діяла на час виникнення правовідносин) захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. В разі одруження неповнолітніх (стаття 16 цього Кодексу) вони набувають дієздатності в повному обсязі з моменту одруження і здійснюють захист своїх прав самостійно.

Статтею 163 цього ж кодексу визначено ,що реєстрація народження провадиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них, а в разі смерті батьків або неможливості для них з інших причин зареєструвати народження - за заявою родичів, інших осіб або адміністрації лікувального закладу, в якому перебувала мати під час народження дитини.

Вказані норми КпШС України кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України , та ЦК України в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин так і на даний час. Зокрема, у ч.4 ст. 29 ЦК України (в редакції 2004 року ) визначено ,що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У статті 17 ЦК України (в редакції 1963 року) було визначено,що місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.

Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Враховуючи, що позивач на час приватизації, відповідно до вимог приписів законодавства, була зареєстрована, як малолітня дитина, за адресою своїх батьків, а відтак будь які підстави вважати, що батьки діяли всупереч інтересам дитини, у суду відсутні .

Відповідно до ст. 81 ЦПК України , позивачем не надано суду належних доказів, що її батьки під час приватизації діяли всупереч її інтересів, що вони діяли під впливом помилки щодо правової природи правочину, його змісту, прав сторін , що в свою чергу призвело до порушення вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» . Що стосується посилань позивача на ту обставину, що вона не надавала своєї згоди на приватизацію, такі доводи є безпідставними, оскільки позивач на той час була малолітньою дитиною, і батьки, відповідно до вимог до діючих на той час норм цивільного і сімейного права , діяли в її інтересах , і її згода не була потрібна .

Правові підстави для визнання недійсним і скасування оспорюваного рішення, відсутні ,оскільки прийняте у відповідності до ст. 19 Конституції України та ст . 8 Закону України «Про приватизацію житлового фонду», жодним чином не порушує прав, свобод та інтересів позивача.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України ,колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення .

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 15 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді