Справа № 2-2269/11 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/1881/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , приватного виконавця Пиць А.А. та представника ПАТ «Універсал Банк» - Червінського І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 02 квітня 2019 року у справі за скаргою Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць А.А., -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» звернулося до суду з скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць А.А., в якій просило зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. передати на ДП «СЕТАМ» пакет документів для подальшої реалізації квартири АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_3 .

В обґрунтування скарги посилалися на те, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. перебуває виконавче провадження №56658207 з примусового виконання виконавчого листа №2/465/441/15 виданого Франківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" заборгованість за кредитним договором №24/160-07К від 15 жовтня 2007 року в розмірі 206 077,65 доларів США двісті шість тисяч сімдесят сім доларів США, шістдесят п`ять центів), що за офіційним курсом НБУ становить 6 226 620,96 грн. та понесені судові витрати у розмірі 1 700 грн. державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього разом 6 228 440,96 грн.

02 липня 2018 року приватним виконавцем Пиць А.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

В рамках вищевказаного виконавчого провадження приватним виконавцем було проведено опис та арешт квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 та перебуває в іпотеці ПАТ"Універсал Банк" згідно договору іпотеки зареєстрованого в реєстрі за №2812 від 15 жовтня 2017 року.

У зв`язку із тим, що з моменту відкриття виконавчого провадження пройшло більше шість місяців, а вищевказане майно не передано на ДП «СЕТАМ», а тому представник стягувача звернувся до приватного виконавця із відповідним запитом.

Із відповіді приватного виконавця від 12 грудня 2018 року їм стало відомо, що майно не передано на реалізацію у зв`язку із тим, що у квартирі зареєстрована неповнолітня дитина, а тому він звернувся до органу опіки та піклування за отриманням відповідного дозволу.

Вважає, що такого дозволу непотрібно, оскільки має місце реалізація арештованого майна з прилюдних торгів у межах виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження та примусового виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, що призводить до порушення їх прав під час здійснення виконавчого провадження, а тому просить скаргу задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 02 квітня 2019 року скаргу Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. задоволено.

Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. передати до ДП «СЕТАМ» пакет документів для подальшої реалізації квартири АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_3 .

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 Вважає ухвалу суду незаконною та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу, що приватний виконавець Пиць А.А. перед тим як передавати відповідне майно на реалізацію, зобов`язаний був отримати відповідні дозволи в органів опіки та піклування і копія такого дозволу повинна була бути долучена ним до заявки на реалізацію арештованого майна, оскільки в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та постійно проживає ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також звертає увагу, що згадана квартира не може бути реалізована на підставі Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , приватного виконавця Пиць А.А. в підтримання доводів апеляційної скарги та пояснення представника ПАТ «Універсал Банк» - Червінського І.М. на спрстування доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд виходив з тих обставин, що допущена приватним виконавцем бездіяльність порушує права скаржника, як стягувача, оскільки до ДП «СЕТАМ» не передано пакет документів для подальшої реалізації квартири АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_3 без правових підстав.

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»(редакції від 05.10.2016 року) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Судом встановлено, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. перебуває виконавче провадження №56658207 з примусового виконання виконавчого листа №2/465/441/15 виданого Франківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" заборгованість за кредитним договором №24/160-07К від 15 жовтня 2007 року в розмірі 206 077,65 доларів США двісті шість тисяч сімдесят сім доларів США, шістдесят п`ять центів), що за офіційним курсом НБУ становить 6 226 620,96 грн. та понесені судові витрати у розмірі 1 700 грн. державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього разом 6 228 440,96 грн.

02.07.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. Пиць А.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яка скерована боржнику для виконання та стягувачу для відома.

Із відповіді приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. від 12.12.2018 року №3931 вбачається, що квартира АДРЕСА_1 не було передано на реалізацію у зв`язку із тим, що у квартирі зареєстрована неповнолітня особа - ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому такий 10.12.2018 року звернувся заявою про надання дозволу на реалізацію даної житлової нерухомості у відділ «Служба у справах дітей» Франківського району управління «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Згідно з ст.7 ст.51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Згідно з ст.41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», відповідно до якої держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що ні Законом України «Про виконавче провадження», ні Законом України «Про іпотеку» не передбачено обов`язку державного чи приватного виконавця на отримання дозволу органу опіки та піклування на здійснення відчуження нерухомого майна боржника, право власності на яке або право користування яким мають неповнолітні діти, та реалізація такого майна не ставиться в залежність від отримання/неотримання такого дозволу.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Малолітня ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за місцем реєстрації своєї матері - ОСОБА_1 , яка є власницею квартири АДРЕСА_1 і яка є предметом іпотеки.

У той же час, як встановлено в суді апеляційної інстанції, згідно наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №610 від 19 жовтня 2007 року дозволено використання зазначеної квартири як нежитлової, при умові заборони встановлення у цих приміщеннях гральних автоматів.

Як пояснив в суді апеляційної інстанції приватний виконавець Пиць А.А. ним було проведено огляд та фото фіксацію зазначеної квартири. Квартира використовується власницею як офіс туристичної агенції.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки). Кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Указаний Закон був прийнятий з метою підтримки громадян України, які вже мають невиконані зобов`язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів) шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов`язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та з метою мінімізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації.

Підставою для прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти.

Отже, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на виконання судового рішення в частині виселення з квартири боржника.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеного в постанові від 30 травня 2018 року у справі №2603/9804/12-ц, провадження №61-7254св18.

Окрім цього, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що ОСОБА_1 на підставі укладеного кредитного договору 15 жовтня 2007 року з ПАТ Універсал Банк» отримала кредит в розмірі 161057 дол. США для придбання нерухомості, житлового приміщення, а також в цей же день на підставі укладеного з банком договору іпотеки, передано в іпотеку належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Подана скарга АТ «Універсал Банк» на дії приватного виконавця, та оскаржувана ухвала, постановлена за результатами розгляду такої скарги не позбавляє права власності ОСОБА_1 на її квартиру яка перебуває в іпотеці та не встановлює для неї та її дитини яка проживає в такій квартирі, обов`язку щодо виселення з неї.

Передача документів для подальшої реалізації належної ОСОБА_3 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , не є безумовною підставою для виселення власників цього житла.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання і в даній справі таке питання не вирішується.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, щорозглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 02 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.