КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 357/11969/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Орєхов О.І.

06 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та просила притягнути відповідача до відповідальності та відшкодувати матеріальну й моральну компенсацію в розмірі 50 000,00 грн. в грошовому еквіваленті.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, встановити факт трудових відносин сторін справи в період з 26.06.2018 по 12.07.2018, стягнути з відповідача матеріальну компенсацію в розмірі 50 000,00 грн., витрачені в період на лікування, під час проведення 2-ох оперативних втручань, реабілітацію, 3-ю операцію по видаленню імплантів. В обґрунтування своїх доводів вказує, що зазнала травми при виконанні трудових обов'язків, а відповідач не забезпечила належних умов для праці, порушила техніку безпеки.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача є необґрунтованими.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4139/2019
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що звертаючись до суду з вищезгаданим позовом ОСОБА_1 зазначила, що з 26.06.2018 по 12.07.2018 проходила випробувальний термін, «стажування» у ОСОБА_2 в магазині «Рідо» за адресою: вул. Я.Мудрого буд. 25 на посаді продавець-консультант по продажу штор та 12.07.2018 близько 16:00 години, ставши на шаткий стіл, щоб зняти штору і продати покупцю з висоти три метри на вимогу роботодавця, ОСОБА_1 впала та отримала тяжку травму правої гомілки.

Позивач зазначила, що ОСОБА_2повела себе аферистично, попросила, щоб ОСОБА_1 не казала, що впала в магазині при виконанні роботи, тому що відшкодує їй фінансово суму як вона сказала «комфортну» для неї в розмірі 16 тисяч грн., якщо, вона підпише розписку, що сама винна в нанесенні собі тілесних пошкоджень, з чим позивач не згодна, розписку не підписала, тому що вважає, що відповідач своєю недбалістю до робітника порушила техніку безпеки праці згідно статті 271 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року та Постанови ПВС№ 6 від 10 жовтня 1982 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах, пов'язаних з порушенням вимог законодавства про охорону праці» (п. п. 6-30). Позивач вказала, що вважає відповідача не бідною, так як в місяць оренди 1 поверху магазину сплачує 40 тисяч гривень, 10 років, тримає точку на базарі по продажу штор, має чоловіка місцевого депутата, який з екрана місцевого телебачення «Крокус» не один раз казав про людяність, гуманність, блага, які він робив для людей за свій рахунок.

Враховуючи наведене, просила суд притягнути відповідача до відповідальності і відшкодувати їй матеріальну і моральну компенсацію в розмірі 50 (п'ятдесят) тисяч грн. в грошовому еквіваленті.

Відповідно до ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту;4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров'я.

Відповідно до ст. 26 КЗпП України, при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

Вимогами ст. 27 КЗпП України визначено, що строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців.

Протягом випробувального терміну роботодавець повинен прийняти рішення щодо працівника.

Коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах.

У разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі, він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. (ч. 1-2 ст. 28 КЗпП України).

Аналіз зазначених норм права свідчать про те, що працівник може бути допущений до роботи лише з укладенням трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. При укладенні такого договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається.

ОСОБА_1, звертаючись до суду із позовом, зазначила, що з 26.06.2018 по 12.07.2018 проходила випробувальний термін, «стажування» у ОСОБА_2 в магазині «Рідо» за адресою: вул. Я.Мудрого буд. 25 на посаді продавець-консультант по продажу штор та 12.07.2018 близько 16:00 години, ставши на шаткий стіл, щоб зняти штору і продати покупцю з висоти трьох метрів на вимогу роботодавця,впала та отримала тяжку травму правої гомілки.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанцій позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження перебування сторін у трудових відносинах, отримання заробітної плати та заподіяння тілесних ушкоджень, у зв'язку з виконанням трудових обов'язків.

Відповідно до ст. 171 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Відповідно до ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно із статтею 237-1 КЗпП Українивідшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Таким чином, для відшкодування матеріальної та моральної шкоди працівнику, повинен бути наявний факт порушення його законних прав. До такого факту належить будь-яке суб'єктивне право, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди між сторонами трудових правовідносин і має чинність.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції вищезгаданих порушень встановлено не було, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог правильними.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 із відповідними заявами до правоохоронних органів щодо незаконних дій відповідача не зверталась.

Вимоги апеляційної скарги щодо встановлення факту трудових відносин сторін справи в період з 26.06.2018 по 12.07.2018 не підлягають задоволенню, оскільки не заявлялись при розгляді справи в суді першої інстанції та не підлягають дослідженню апеляційним судом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при розгляді справи в суді першої інстанції позивачка не заявляла клопотання про допит свідків, які б могли дати пояснення з приводу вищезгаданих обставин.

Пояснення, які прикладені до позовної заяви, не завірені належним чином, в зв'язку з чим не можуть бути визнані судом належними та допустимими доказами по справі.

За наведених обставин суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконними дії відповідача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Отже, вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова