Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 520/13991/15-ц

провадження № 61-15814св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2016 року у складі судді Прохорова П. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про захист прав споживача та визнання кредитних договорів недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 29 лютого 2008 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» укладений кредитний договір № 0, згідно з умовами якого він отримав 100 000 доларів США на придбання квартири зі сплатою 11,2 % річних на строк до 28 лютого 2029 року, за умови погашення кредиту ануїтетними платежами у розмірі 1035,00 доларів США.

На порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» сукупна вартість кредиту та графік погашення платежів, а також окремий документ, що містить зазначені істотні умови, в договорі відсутні.

03 березня 2008 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» укладений кредитний договір № 0, згідно з умовами якого він отримав 30 000 доларів США зі сплатою 13,4 % річних на строк до 05 березня 2018 року, за умови погашення кредиту ануїтетними платежами у розмірі 460,00 доларів США.

У кредитному договорі від 03 березня 2008 року № 0 лише йдеться посилання на сукупну вартість кредиту та графік платежів як на додаток № 1 (підпункт 1.2.2).

Проте окремий документ, що містить відомості про істотні умови, також відсутній, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», яким передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача (пункти 1, 2 частини четвертої статті 11), і розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованою Міністерством юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808.

Після укладення кредитних договорів, які не містили обов`язкових для споживчого кредитування умов, між сторонами були підписані додаткові угоди з приєднанням додатків № 2 - графіків погашення кредитів та їх сукупної вартості.

Натомість за розрахунками позивача суми платежів за розрахунковий період, що містяться у графіку погашення кредитів, не відповідають арифметичним нормам та вимогам Правил надання банками України інформації споживачу.

25 березня 2016 року позивач подав заяву про зміну підстав позову, яка обґрунтована висновком експертного економічного дослідження від 24 березня 2016 року № 77/с, складеним судовим експертом Новоселовою В. В., згідно з яким у здійснених банком розрахунках, що були надані позивачу на час укладення договору, спеціаліст встановила невідповідність умовам договору, пов`язаних з обсягом зобов`язань позичальника за кредитними договорами.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив визнати недійсними договори про надання споживчого кредиту, укладені з ПАТ «УкрСиббанк» від 29 лютого 2008 року № 0 та від 03 березня 2008 року № 0, які були укладені під впливом омани щодо істотних умов у частині розрахунку вартості кредиту.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту від 29 лютого 2008 року № 0, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк».

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту від 03 березня 2008 року № 0, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк не надав позивачу як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування інформацію про сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, водночас, надана позивачу інформація про зазначені обставини кредитування виявилась недостовірною та такою, що ввела позивача в оману щодо істотних умов правочину.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд надав належну оцінку наданим сторонами у справі доказам у їх сукупності, що підтверджує доводи позивача про порушення банком як особою, яка надає фінансові послуги, вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації позичальнику про умови споживчого кредитування, а тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про недійсність оскаржуваних договорів з підстав невідповідності положенням закону.

Короткий зміст доводів касаційної скарги та її вимог

У січні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не надано правової оцінки пункту 10.13 кредитних договорів, яким визначено, що всі умови договору позичальнику цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими; перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскаржувані судові рішення не містять мотивів, з яких указані умови договору не взяті до уваги чи відхилені. Кім того, законодавець визначив обов`язковість надання інформації про умови кредитування в письмовій формі (частина друга статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункт 2.1 постанови Націального банку України № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»), проте жоден нормативний акт не зобов`язує отримувати підпис споживача саме на письмовій формі повідомлення. Крім того, у разі ненадання інформації згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 22 цього закону, що унеможливлює визнання недійсними кредитних договорів.

На порушення вимог процесуального законодавства України, суди попередніх інстанцій вирішили спір, поклавши в основу висновок експертизи, наданий позивачем. Суди помилково застосували у цій справі положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 230 ЦК України, оскільки зазначені норми вказують на існування самостійних підстав для визнання договорів недійсними.

Визнаючи позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими, суди попередніх інстанцій проігнорували заяву банку про застосування строку позовної давності, що вказує на незастосування судами положень частини четвертої статті 267 ЦК України.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у березні 2017 року, ОСОБА_1 зазначає, що не погоджується із доводами касаційної скарги, вважає їх необґрунтованими, а тому просить залишити оскаржувані судові рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

У травні 2019 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подано заяву від 07 травня 2017 року про зловживання ПАТ «УкрСиббанк», у якій заявник зазначає, що банк надав суду недостовірну інформацію про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року, у зв`язку з чим просив повернути ПАТ «УкрСиббанк» касаційну скаргу.

Крім того, у вказаній заяві ОСОБА_1 зазначає про те, що сторонами у справі вирішується питання про мирне врегулювання спору.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Одеси.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року цивільну справу № 520/13991/15-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що 29 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» укладений кредитний договір № 0, згідно з умовами якого позичальник отримав 100 000 доларів США на придбання квартири зі сплатою 11,2 % річних на строк до 28 лютого 2029 року за умови погашення кредиту ануїтетними платежами у розмірі 1035,00 доларів. США.

03 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» укладений кредитний договір № 0, згідно з умовами якого він отримав 30 000 доларів США зі сплатою 13,4 % річних на строк до 05 березня 2018 року за умовами погашення кредиту ануїтетними платежами у розмірі 460 доларів. США.

Складовими вказаних кредитних договорів є «Графіки погашення кредитів», «Графіки платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (Додаток № 2 до кредитних договорів), «Тарифи банку» (зазначені як Додаток № 2 до кредитних договорів), а також Тарифи на обслуговування поточних рахунків клієнтів - фізичних осіб резидентів і нерезидентів в національній валюті (ТП «Базовий»).

Наведені обставини сторонами були визнані та не суперечать іншим обставинам справи, а тому в силу вимог статті 61 ЦПК України 2004 року додаткового доказування не потребують.

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори й інші правочини.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Вирішуючи питання про недійсність оспорюваних правочинів, суди попередніх інстанцій вважали, що під час укладення оспорюваних договорів їх сторонами не були дотримані всі передбачені чинним законодавством вимоги, у них не зазначені всі необхідні відомості.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів та вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги.

Відповідно до статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Згідно з положенням статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, надання доказів з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 як особа, яка зазначала про те, що він не був обізнаний у повному обсязі з умовами кредитування, на підтвердження своїх вимог, зокрема, надав суду висновок експертного економічного дослідження від 24 березня 2016 року № 77/с, що був складений судовим експертом Новоселовою В. В.

Судом першої інстанції прийнято та оцінено указаний висновок як висновок спеціаліста.

При цьому судом зазначено, що висновки експертного економічного дослідження від 24 березня 2016 року № 77/с відповідачем, всупереч положенням статей 10, 11, 57-60 ЦПК України 2004 року, спростовано не було.

Такі висновки є помилковими з огляду на таке.

Абзацами четвертим, п`ятим пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 роз`яснено, що висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз`яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Тобто, наданий позивачем висновок експертного економічного дослідження від 24 березня 2016 року № 77/с має бути оцінений судами як окремо, так і в сукупності з іншими доказами.

Сама по собі відмова банку від проведення експертизи за ухвалою суду не може вказувати на необґрунтованість заперечень відповідача проти позову, оскільки ПАТ «УкрСиббанк» посилалось на правомірність укладених правочинів з огляду на погодження їхніх умов та підписання сторонами.

Так, пунктом 9.2 розділу 9 договору про надання споживчого кредиту передбачено, що підписання цього договору позичальником підтверджує, зокрема, те, що: він володіє всіма необхідними документами, що необхідні для оформлення даного договору; надані позичальником у банк документи для розгляду питання про кредитування та інші документи, пов`язані з обслуговуванням кредиту, не містять будь-яких недостовірних відомостей, складені та/або отримані в порядку, передбаченому чинним законодавством України; позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними; всі умови цього договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням цього договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позичальник з такими умовами був ознайомлений та погодився з ними, про що вказує його підпис.

Зазначеним положенням договорів суди не надали оцінку та не співставили їх з іншими доказами у справі, а тому дійшли передчасного висновку про те, що умови кредитного договору не були доведені позичальнику у письмовому вигляді.

Крім того, у апеляційній скарзі на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» зазначало, що з часу укладення договору про надання споживчого кредиту, тобто з 2008 року, позичальник здійснював погашення кредитної заборгованості до 2014 року, що також вказує на те, що він був ознайомлений з умовами договору та погоджувався з ними.

Зазначених обставин у запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не спростовував та вважав, що вони не мають правового значення для вирішення спору.

Крім того, у запереченнях проти позову міститься клопотання ПАТ «УкрСиббанк» про застосування строку позовної давності, яке судами попередніх інстанцій залишено без уваги.

З огляду на те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, не виконані вимоги, передбачені процесуальним законодавством України щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, оскаржувані судові рішення не є законними і обґрунтованими, у зв`язку з чим підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції на підставі статті 411 ЦПК України.

Під час нового розгляду справи судам необхідно дослідити наявні у матеріалах справи докази, встановити можливість позичальника ознайомитись з умовами оспорюваних кредитних договорів та відмовитися від укладання цих договорів, а також дослідити умови кредитного договору, встановити виконання позичальником умов кредитного договору, надати правову оцінку поданій відповідачем у суді першої інстанції заяві про застосування строку позовної давності, а також перевірити факт мирного врегулювання сторонами спору.

Крім того, аналізуючи доводи ОСОБА_1 у заяві про повернення касаційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» щодо зловживання останнім процесуальними правами, колегія суддів дійшла висновку про їх необґрунтованість з огляду на таке.

Відповідно до статті 325 ЦПК України 2004 року касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

У разі пропущення строку, встановленого частиною першою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

Частиною третьою статті 328 ЦПК України 2004 року передбачено, що касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 325 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з дня отримання ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції з заявою про поновлення строків або навести інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Таким чином, повернення касаційної скарги особі, яка її подала, з підстав пропуску нею строку на касаційне оскарження, нормами ЦПК України у редакції, чинній на момент подання до суду касаційної скарги, не передбачено.

Крім того, вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження у справі, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ досліджувалась поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження та можливість його поновлення, про що судом постановлена вмотивована ухвала від 20 січня 2017 року.

Іншого порядку повернення касаційної скарги з підстав, зазначених ОСОБА_1 у заяві від 07 травня 2017 року, процесуальним законодавством України не визначено.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк