Єдиний унікальний номер 243/7863/18 Номер провадження 22-ц/804/741/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Біляєвої О.М., Гапонова А.В.

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про надання особам права на реєстрацію місця проживання (справа № 243/7863/18, суддя Старовецький В.І., повний текст рішення складено 29 грудня 2018 року в м. Слов'янськ Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

20 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з зазначеним позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, який уточнив під час розгляду справи та обґрунтував позовні вимоги тим, що йому на праві спільної часткової власності належить 5/8 частки квартири АДРЕСА_1, а відповідачці - 3/8 частки цієї квартири, де він зареєстрований та постійно проживає з 06 лютого 2016 року.

27 червня 2018 року він зареєстрував брак з громадянкою ОСОБА_3, яка має доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З дружиною вони прийняли рішення проживати однією сім'єю за місцем його реєстрації та звернулися до відповідача ОСОБА_2 з проханням надати згоду на реєстрацію місця проживання його дружині та її доньці у вказаній квартирі.

Однак, відповідач відмовила у їх реєстрації за вказаною адресою.

Позивач вважає, що відповідач порушує його право та право членів його сім'ї на спільне проживання і створення сім'ї, позбавляє права на отримання субсидії для оплати житлово-комунальних послуг, а тому просив суд надати членам його сім'ї - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права на реєстрацію їх місця проживання в квартирі АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про надання особам права на реєстрацію місця проживання відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення суду, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги про надання членам його сім'ї: - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права на реєстрацію їх місця проживання в квартирі АДРЕСА_1, яка належить йому на праві спільної часткової власності, в якій він проживає і зареєстрований.

Зокрема, апелянт зазначив, що суд при винесенні рішення застосував норми права, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки норми Житлового кодексу Української РСР та постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12 квітня 1985 року не стосуються виниклих правовідносин як у співвласника житла, а відповідач не є членом його сім'ї.

Також, позивач зазначив, що суд першої інстанції не застосував норми права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин. Відповідно до норм ЦПК України та ЖК УРСР, власники житла користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

На думку апелянта, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про надання особам права на реєстрацію місця проживання з посиланням, що реєстрація місця проживання особи неможлива без згоди іншого співвласника житла, не ґрунтується на вимогах закону та є хибним.

Згідно з ч. 7 ст. 319 ЦК України, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не надала.

Позивач ОСОБА_1 в суді підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити.

Відповідач та треті особи в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, але про дату, час і місце розгляду справи вони повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення учасникам справи з врученням судових повісток (а.с. 79, 80, 81, 82).

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з'явилися, оскільки, відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1, якому належить 5/8 частин зазначеної квартири, та ОСОБА_2, якій належить 3/8 частин даної квартири (а.с. 3-4).

Від першого шлюбу ОСОБА_3 має дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про її народження (а.с. 7).

27 червня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_1, виданого Слов'янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 27 червня 2018 року, та після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 присвоєно прізвище «ОСОБА_3» (а.с. 5).

Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання та домової книги, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та її донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9, 11-15).

При вирішенні справи суд посилався на ч.1 ст. 356 ЦК України, в якій зазначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, та на ч.ч.1 та 2 ст. 358 ЦК України, якими передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою та співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Також суд посилався на норми Житлового кодексу Української РСР, що регулюють права наймача та власника житла на вселення в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою передбачено, що громадянам України, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

У відповідності зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, який постійно або тимчасово проживає в Україні, зобов'язаний протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Суд першої інстанції, врахувавши викладене, та з огляду на те, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками, дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах закону, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки реєстрація місця проживання особи неможлива без згоди іншого співвласника житла, до якого позивач має намір зареєструвати членів своєї сім'ї.

Такі висновки суду, на думку апеляційного суду, є правильними.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею 13 Конституції України визначено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані в статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною 5 цієї ж статті, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на застосування судом першої інстанції норм права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, та незастосування норм права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, є хибними та апеляційний суд їх відхиляє.

Не можна погодитись з твердженням апелянта про те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з порушенням норм матеріального права, враховуючи наступне.

Як зазначено в ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно ч. ч. 2 - 3 ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно (ч. 4 ст. 358 ЦК України).

Отже, у зв'язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками.

Тому, є правильним висновок суду про те, що у позивача не виникло право без згоди іншого співвласника вселити свою дружину та її дитину до жилого приміщення, яке є у спільній частковій власності сторін.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України в ухвалі від 07 липня 2010 року по справі № 6-1311св09, про що зазначив в рішенні суд першої інстанції.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про необхідність згоди іншого співвласника житла для реєстрації членів сім'ї позивача, право на реєстрацію у яких виникає, коли вони вселяються до житла на законних підставах.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі норми матеріального права, а саме, - ч.ч. 5, 7 ст. 319 ЦК України передбачають що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадянам, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі, та діяльність власника не може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановленим законом.

Втім, позивач не навів таких обставин, які свідчать про використання відповідачем права власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства та інші порушення, що перелічені в ч. 5 ст. 319 ЦК України, а інші обмеження власника можуть бути здійсненні лише у випадках і у порядку, встановленому законом (ч. 7 ст. 319 ЦК), яких позивач не зазначив.

Посилання апелянта на ст. 391 ЦК України є недоречним, оскільки вказана норма передбачає захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавлення володіння, та не регулює правовідносини з приводу реєстрації місяця проживання третіх осіб.

Правовідносини, яки виникають з приводу реєстрації місця проживання інших осіб, на які посилається позивач, обумовлені правом реєстрації особи на житло. Водночас, таке право на реєстрацію виникає у особи лише тоді, коли вона вселяється на житло на законних підставах, а такого права у ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_4 не виникло, оскільки співвласник житла ОСОБА_2 згоди на їх вселення на житло не надала.

Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, захисту підлягає порушене право особи, однак у позивача ОСОБА_1 право на реєстрацію не порушено та він звернувся за захистом права на реєстрацію місця проживання третіх осіб.

Посилання в рішенні суду на норми Житлового кодексу (ст.ст. 64 і 65), які регулюють права і обов'язки членів сім'ї наймача, право наймача на вселення інших осіб у займане ним жиле приміщення, про які зазначив апелянт у скарзі, не є визначальними у судовому рішенні, та не є підставою для скасування чи зміни правильного по суті рішення суду першої інстанції, оскільки, відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з інших норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються повторного обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1, правові висновки на які надав суд першої інстанції у рішенні та повно виклав їх у мотивувальній частині, та ці висновки доводи скарги не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складений 12 березня 2019 року.

Суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.