Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 640/2851/13-ц

провадження № 61-1796св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Тетяна Дмитрівна, управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_5 , на рішення Київського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2015 року у складі судді Попрас В. О. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Круглової С. С., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т. Д., управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання недійсним правочину та визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 серпня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, а 24 січня 2003 року зареєстрували шлюб, який 25 грудня 2012 року розірвано.

Весь цей час вони разом проживали в будинку АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2

08 липня 1993 року на підставі договору безстрокового користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 23 липня 1992 року та акту прийняття будинку в експлуатацію від 27 квітня 1993 року.

На початку спільного проживання на території будинку знаходились житловий будинок літ. «А-1», 1962/1992 років побудови, із шлакобетону, обкладений червоною цеглою з прибудовою літ. «а2», загальною площею 67,5 кв. м, житловою площею 29 кв. м; погріб із шлакобетону, 1965 року побудови, літ. «В1»; дерев`яний сарай літ. «В» ,1965 року побудови; дерев`яний туалет літ. «Г» 1972 року побудови; трубчатий колодязь № 5; вимощення І; свердловина № 6; дерев`яна огорожа. Всі ці будівлі знаходилися в незадовільному стані, потребували реконструкції, капітального ремонту та добудови.

У період з жовтня по грудень 2000 року він та ОСОБА_2 за спільні кошти та власною працею пробили свердловину № 7 і провели в будинок від свердловини № 6 водопровід, встановили систему автоматизованої подачі холодної води в будинок та газову колонку для підігріву гарячої води, подачу холодної та гарячої води провели на кухню (приміщення 1-3), в ванну кімнату та туалет (приміщення 1-7).

В квітні 2001 року за спільні кошти та власною працею він та ОСОБА_2 збудували нові металеві ворота № 3, металеву хвіртку № 4, шиферну огорожу № 2.

24 січня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

26 грудня 2002 року він продав свою однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 7 000,00 дол. США, що еквівалентно 38 000,00 грн. Крім того, в той же час він продав автомобіль ВАЗ-21013 за 700,00 дол. США, що було еквівалентно 3 800,00 грн. На отримані грошові кошти він придбав 09 січня 2003 року автомобіль ГАЗ-31029 «Волга» за 2 000 дол. США, що було еквівалентно 11 000,00 грн. Всі інші кошти, які залишились від продажу квартири в сумі 5 700,00 дол. США, що еквівалентно 30 800,00 грн, були витрачені ним на будівництво та ремонт будинку АДРЕСА_1 .

За згодою та взаємною домовленістю з ОСОБА_2 на виручені від продажу квартири ОСОБА_1 кошти, власною працею та з залученням найманих працівників будівельників позивач побудував на території будинку АДРЕСА_1 в 2003 році майно, а саме: гараж літ. «Е», літню кухню літ. «І», сарай літ. «Д», навіс літ. «Ж», відкриту веранду літ. «а3», ґанок літ. «а4», підпірну стіну літ. «К». В будівництві зазначених будівель ОСОБА_2 коштами та власною працею участі не приймала. На будівництво зазначених будівель та споруд ніякі інші кошти, окрім виручених позивачем від продажу його квартири, не залучались, тому гараж літ. «Е», літня кухня літ. «І», сарай літ. «Д», навіс літ. «Ж», відкрита веранда літ. «а», ґанок літ. «а4», підпірна стіна літ. «К» позивач вважає його особистою власністю, оскільки це майно набуте ним за час шлюбу, але на кошти, які належали йому особисто.

На вказане будівництво позивач витратив особисті кошти в сумі 15 000,00 грн. Частина особистих коштів, що залишилася від продажу квартири в сумі 15 800,00 грн витрачено на внутрішній ремонт будинку, а також на придбання меблів та побутової техніки.

У 2005 році в будинок проведено міський телефонний зв`язок відкритого акціонерного товариства «Укртелеком».

28 лютого 2005 року ОСОБА_1 звільнився на пенсію з органів Міністерства внутрішніх справ та при звільненні отримав одноразову грошову допомогу в розмірі 19 593,75 грн, а також страхову суму із обов`язкового страхування працівників Міністерства внутрішніх справ в страховій компанії «Оранта» в сумі 3 500,00 грн.

За вказані кошти у 2006 році він провів капітальний ремонт спірного житлового будинку літ. «А-1», а саме: укріпив під будинком фундамент, під старий цегляний фундамент висотою 0,4 м шляхом підкопу його частинами було залито залізобетонний фундамент на глибину 1 метр та розширено фундамент на 0,2 м; видиму частину фундаменту облицював бутовим каменем, а будинок обклав білою цеглою в 1/2 цеглини; вікна та фронтон даху обшив металопластиком. Всі зазначені будівельні роботи були виконані власною працею позивача із залученням робітників будівельників та за його особисті кошти, а саме: на отриману страховку та одноразову грошову допомогу.

ОСОБА_1 вважав, що створене в результаті проведених ремонтних робіт майно належить особисто йому та не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки ніякі інші кошти на ці роботи не залучались.

У 2007 році на території спірного будинку особистою працею позивача та за його власні кошти побудовано сарай літ. «З». Цей сарай побудовано із залишків будівельних матеріалів, які використовувались під час будівництва в 2003 році та при проведенні капітального ремонту житлового будинку в

2006 році, що були придбані за особисті кошти позивача, тому позивач вважає, що вказаний сарай є його особистою власністю та не є спільною власністю подружжя.

У 2007 році на спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 територію подвір`я вимощено тротуарною плиткою - вимощення № 9 з облаштуванням трьох клумб. Також за період подружнього життя з

ОСОБА_2 на спільні кошти та власною працею ними проведено наступні роботи в житловому будинку: ремонт наявних 4 дверей та заміна на нові 4 дверей; в приміщенні № 1-6 стіни та стеля обшиті пластиком на підлогу покладено лінолеум; в приміщенні № 1-7 стеля обшита пластиком на підлогу покладено лінолеум; в приміщеннях № 1-2 та № 1-3 стеля обшита пластиком; тимчасові східці з першого поверху на мансарду реконструйовані та встановлені поручні; в приміщенні № II стіни та стеля обшиті пластиком; замінено старе АГВ на нове; в приміщеннях 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, IV, V відремонтовано поли та наклеєні шпалери; горище на прибудові літ. «а» утеплено стекло-волокном. Також відновлено відпалу та побиту кахельну плитку на кухні, ванній та туалеті, частково замінено згорілу електропроводку та проведено додаткову електропроводку в три приміщення будинку, частково перероблено систему опалення на більш ефективну та економну із встановленням кондиціонера на мансарді в результаті чого приміщення IV, V стали придатні для постійного проживання в них в будь-який сезон року. Крім того, на кухні встановлено нові виготовлені за індивідуальним замовленням вбудовані меблі з заміною мийки, газової плити, витяжки, а в коридорі (приміщення 1-2) встановлено вбудовану шафу-купе.

У результаті всіх вищезазначених будівельних та ремонтних робіт стан житлового будинку літ. «А-1» значно покращився, його загальна площа з

67,5 кв. м збільшилась до 106,8 кв. м, якісні характеристики житлового будинку та його вартість збільшились у рази. Крім того, збудовано 12 нових господарських будівель та споруд на території спірного будинку, що свідчить про створення фактично нового будинку з абсолютно новими якісними, кількісними та вартісними характеристиками.

Таким чином, на думку позивача, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який належав ОСОБА_2 станом на 25 серпня 2000 року, істотно збільшились в розмірі, в кількості та вартості саме в результаті його особистих трудових та грошових затрат по розбудові та ремонту спірного будинку та на його особисті кошти, а також частково в незначній мірі за спільні кошти з ОСОБА_2 , тому майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні 12 червня 2013 року ОСОБА_1 дізнався, що в

2008 році ОСОБА_2 подарувала спірний будинок своїм дітям - дочці ОСОБА_3 та сину ОСОБА_4 .

Вартість частини спірного нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке створене (збудоване) особисто позивачем та на його особисті кошти складає 247 685,50 грн.

За таких обставин, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просив:

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідчений 19 травня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т. Д. за реєстровим № 2982;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 106,8 кв. м, житловою площею 29,0 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами: сараї

літ «Д», «З», гараж літ «Е», погріб літ «В1», літня кухня літ «Л», навіс літ «Ж», відкрита веранда літ «а3», ґанок літ «а4», підпірна стіна літ «К», колодязь

№ 5, водопровід № 6, свердловина № 7, огорожі № 2-4, замощення № 8, 9, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 55/100 часток вищезазначеного житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд.

Короткий зміст судових рішення попередніх інстанцій

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 19 травня 2008 року житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т. Д. та зареєстрований в реєстрі за № 2982.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 33/100 частини житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 106,8 кв. м, житловою площею 29,0 кв. м з надвірними будівлями та спорудами: сарай літ. «Д», гараж літ. «Е», погреб

літ. «В», літня кухня літ. «І», сарай літ. «З», навіс літ. «Ж», відкрита веранда

літ. «а3», ґанок літ. «а4», підпірна стіна літ. «К», колодязь № 5, водопровід № 6, свердловина № 7, огорожі № 2-4, вимощення № № 8, 9, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 67/100 частини житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 106,8 кв. м, житловою площею 29,0 кв. м з надвірними будівлями та спорудами: сарай літ. «Д», гараж літ. «Е», погреб

літ. «В», літня кухня літ. «І», сарай літ. «З», навіс літ. «Ж», відкрита веранда

літ. «а3», ґанок літ. «а4», підпірна стіна літ. «К», колодязь № 5, водопровід № 6, свердловина № 7, огорожі № 2-4, вимощення №№ 8, 9, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що майно ОСОБА_2 за час спільного проживання з позивачем ОСОБА_1 істотно збільшилося у вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат, а тому це є підставою для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, яке незаконно було відчужено за договором дарування.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку та проведення поточного ремонту не є тими факторами, які безумовно свідчать про істотність збільшення вартості майна як об`єкта тому відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання житлового будинку з господарськими спорудами спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року мотивована тим, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені. Суд не звернув уваги на те, що загальна площа спірного домоволодіння порівняно з правоустановчими документами 1992/1933 років та 2008 року збільшилась на 39,3 кв. м і таке збільшення відбулось під час перебування сторін у шлюбі внаслідок проведених будівельних робіт з реконструкції та капітального ремонту.

Під час повторного розгляду справи ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 відхилена.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2015 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції погодився з рішенням Київського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2015 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14 листопада 2017 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення Київського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня

2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що при проведені будівельно-технічної експертизи у справі на вирішення експерта не ставились питання чи відносяться проведені будівельні роботи до капітального ремонту, які істотно збільшують вартість будинку, не проводився розрахунок розміру ідеальної частки, яку становлять такі будівельні роботи. Суди не звернули увагу, що після проведених ремонтних робіт за час перебування сторін у шлюбі, починаючи з 2003 року житлова площа спірного житлового будинку не збільшилась і становить 29 кв. м.

Суди дійшли помилкового висновку про те, що у результаті проведених будівельних робіт відбулося збільшення площі житлового будинку, висновок судової будівельно-технічної експертизи від 29 жовтня 2014 року № 8756 не є належним та допустимим доказом у справі.

При прийнятті оскаржуваних судових рішень судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано статтю 47 Конституції України, положення статті 380 ЦК України, статтю 4 ЖК УРСР, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи інших учасників справи

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу у якому зазначив, що суди попередніх інстанції надали належну правову оцінку доказам у справі, встановили фактичні обставини, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду законні та обґрунтовані, підстави для їх скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору безстрокового користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 23 липня 1992 року та акта прийняття будинку в експлуатацію від 27 квітня 1993 року.

Згідно з технічним паспортом від 05 серпня 1992 року та актом приймання будинку з надвірними спорудами в експлуатацію від 27 квітня 1993 року, затвердженим рішенням виконкому Київського районної ради народних депутатів міста Харкова вся житлова будівля має 1 поверх і складається із двох кімнат, житловою площею 29,0 кв. м, загальною площею 67,5 кв. м.

24 січня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який розірвано 25 грудня 2012 року.

19 травня 2008 року ОСОБА_2 подарувала спірний будинок своїм дітям, відповідачам у справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Згідно з пунктом 2 договору дарування від 19 травня 2008 року на земельній ділянці площею 927 кв. м розташований житловий будинок літ. «А-1», шлаколітий, обкладений цеглою, житлова площа 29 кв. м, загальна 106,8 кв. м, а також надвірні споруди: сараї - літ. «Д», «З», льох-літ «В1», гараж - літ «Е», водопровід № 6, огорожа № 2-4.

Відповідно до пункту 5 висновку будівельно-технічної експертизи від

14 липня 2015 року № 050, складеного експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М. С. Бокаріуса, роботи виконанні в житловому будинку з прибудовами по АДРЕСА_1 у період з 2003 року по 2007 рік відносяться до проточного ремонту, у зв`язку з тим, що їх мета - своєчасне підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструкцій і інженерного обладнання будівель. Усі роботи виконанні в житловому будинку з прибудовою та мансардою по вулиці Квітучій, 91-а в місті Харкові не зачіпають основних конструктивних елементів будівель (а. с. 27, т. 4).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 25 КпШС України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні положення містить стаття 62 СК України.

Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, а не автоматично порівну, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року № 6-606цс15.

У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 зроблено висновок, що стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, у порушення положень статей 212-214, 303, 316 ЦПК України (чинного на час розгляду справи) не врахував висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 10 травня 2017 року, обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив, рішення суду усупереч положенням частини четвертої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляд справи) та частини шостої статті 83 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях.

Зокрема судом не встановлено, за рахунок чого відбулося збільшення площі спірного домоволодіння (різниця площі між будинком станом на 1992/1993 та 2008 років становить 39,3 кв. м), які будівельні роботи було проведено та які нові об`єкти було побудовано/прибудовано, реконструйовано за період з січня 2003 по грудень 2012 року, чи були вказані об`єкти зареєстровано у встановленому законному порядку та введено в експлуатацію та чи можуть вони бути віднесені до спільного сумісного майна подружжя.

Апеляційний суд також не перевірив чи є збільшення вартості спірного майна істотним у розумінні статті 62 СК України, не врахував висновку будівельно-технічної експертизи від 14 липня 2015 року № 050, складеного експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М. С. Бокаріуса щодо того, які саме будівельні роботи було проведено позивачем: капітальні чи поточні.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214 303, 316, України (у редакції, чинній на час розгляду справи) не з`ясував усіх обставин у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, ухвала апеляційного суду не може вважатися законною та обґрунтованою та відповідно до положень статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_5 ,задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило