РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року

м. Рівне

Справа № 562/3097/18

Провадження № 22-ц/4815/364/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О.

секретар судового засідання Брикса Ю. Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1;

відповідач ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року в у складі судді Ємельянової Л.В., ухвалене у м. Здолбунів Рівне о 15 год. 07 хв., відомості про дату виготовлення повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з нею та знаходяться на її утриманні. З огляду на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, сімя фактично припинила своє існування, подружжя проживає окремо та не веде спільного господарства, не підтримує подружніх стосунків. Просила у звязку з цим розірвати шлюб між нею та відповідачем, а також стягнути аліменти на її користь на утримання їхніх неповнолітніх дітей у розмірі 2/3 частин заробітку відповідача.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року вказаний позов задоволено повністю. Шлюб, зареєстрований 09 жовтня 1998 року у відділі реєстрації актів громадянського стану м.Здолбунів Рівненської області, актовий запис № 159, між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити прізвище "Калашник". Стягнуто з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1), ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2), ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 2/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Стягнення аліментів проводити щомісячно, починаючи з 28 серпня 2018 року, і до досягнення дітьми повноліття. Рішення суду в межах суми платежу аліментів за один місяць звернуто до негайного виконання. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на іншу дитину, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу сторонами не оскаржене, а тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів вмотивовано передбаченим законом обовязком батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, та обґрунтовано тим, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку та спроможний і зобовязаний утримувати своїх неповнолітніх дітей. Судом також враховано, що платник аліментів має постійне місце роботи та стабільний дохід, у звязку з чим аліменти визначені у вигляді частки від доходу, а також те, що він не заперечив проти заявленого позивачкою розміру аліментів.

Вважаючи рішення суду в частині задоволення позову про стягнення аліментів незаконним, необґрунтованим ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного зясування обставин справи, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що усвідомлює свій обовязок утримувати дітей та згоден сплачувати аліменти, проте заперечує визначений судом розмір частки від його доходів, який, на його думку, є завеликим. Зауважує, що стягнення аліментів у розмірі 2/3 частин всіх видів доходів платника суперечить положенням ч. 5 ст.183 СК України, якою визначено, що розмір аліментів на одну дитину складає 1/4, на двох дітей - 1/3 доходу платника. Вказує на те, що місцевим судом не було враховано, що позивачка також має стабільний дохід, розмір якого у 2017 році склав 91 686 грн., тоді як його дохід в цьому ж році становив 83 171 грн.. Вважає, що з урахуванням законодавчо встановленого мінімального гарантованого розміру аліментів на дітей віком від 6 до 18 років, який складає 1 013,00 грн, вважає, що аліменти на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини від його доходу, що на даний час складає близько 3 000 грн., буде законним і справедливим та відповідатиме інтересам дітей. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів та постановити нове судове рішення, яким стягнути з нього на користь позивачки аліменти на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 серпня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні шляхом зменшення частки доходу відповідача, яка стягнута оскаржуваним рішенням суду як аліменти на утримання неповнолітніх дітей.При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками двох неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується свідоцтвом про народження серії І-ГЮ № 121194 від 23.11.2001р., виданим Здолбунівським відділом реєстрації актів громадянського стану районного управління юстиції Рівненської області, та свідоцтвом про народження серії 1-ГЮ № 083246 від 16.10.2008р., виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Оцінивши обставини справи у взаємозвязку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що визначений місцевим судом розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача на утримання двох неповнолітніх дітей не відповідає чинним нормам Сімейного кодексу України та порушує права відповідача як платник аліментів.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» (який діяв на час ухвалення оскаржуваного рішення) встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року 1492 грн., з 1 липня 1559 грн., з 1 грудня 1626 грн.; для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2018 року 1860 гривень, з 1 липня 1944 гривні, з 1 грудня 2027 гривень.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» (який діє на час перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції) встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 працює інженером з пожежно-рятувальних робіт ДПРЧ-11 у ДПРЗ-6 ГУ ДНС України, і його заробіток за 6 місяців 2018 року складає 56 896,88 грн. (а.с. 23).

Таким чином, платник аліментів має постійне місце роботи та стабільний дохід, що є підставою для стягнення з нього аліментів у частці від доходу.

Разом з тим, зважаючи на мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, а саме 1013, 00 грн., та беручи до уваги, що стягнення 2/3 частин доходу відповідача становить значну частину його заробітку апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір частки доходу відповідача, яка стягнута з нього в якості аліментів на утримання двох дітей з 2/3 частин до 1/3 частини. На думку суду, такий розмір аліментів з урахуванням принципу рівності обовязку обох батьків по утриманню дітей забезпечить баланс інтересів як одержувача, так і платника аліментів, а також їхніх дітей.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року в частині стягнення аліментів змінити, зменшивши розмір аліментів, які стягнуто з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1), ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2), ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, на утримання дітей: дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 2/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку .

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 березня 2019 року.

Головуючий підпис ОСОБА_7

Судді: підпис ОСОБА_8

підпис ОСОБА_9

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_7