Справа № 522/3509/18
Провадження № 2/522/1919/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участі секретаря судового засідання - Грищук В.О.

розглянувши за правилами спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» 28.02.2018 року, звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 117000 грн. за кредитним договором №б/н від 04.01.2012 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписав заяву №б/н від 04.01.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 6100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов'язання виконав та надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами. Відповідач порушив зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим у нього станом на 31.12.2017 року, наявна прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої становить 117000 грн. На даний час відповідач ухиляється від виконання зобов'язань за кредитним договором.

Ухвалою суду від 19 березня 2018 року провадження по справі відкрито, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

12 вересня Приморським районним судом міста Одеси, ухвалено заочне рішення, яким позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.01.2012 року у розмірі 117 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 грн.

До суду 28.11.2018 року, надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою суду від 29 листопада 2018 року, заяву про перегляд заочного рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості призначено до розгляду у судовому засіданні «07» грудня 2018 року.

Ухвалою суду від 07 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.09.2018 року, у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано, справу призначено до судового розгляду в спрощеному позовному провадженні з призначенням судового засідання на 22.02.2019 року, в залі судового засідання № 205 в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси.

У судове засідання сторони не зявилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, згідно якої вказав, що жодного платежу вчинено не було, позивач ще в 2012 році знав про своє порушене право, проте звернувся до суду лише у 2018 році. Крім того, відсутні докази, що саме ОСОБА_1 знімав гроші з картки, адже її викрали.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 підписав заяву №б/н від 04.01.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 6100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Згідно витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» базова відсоткова ставка в місяць складає 3%, а згідно тарифу «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» базова відсоткова ставка в місяць складає 2,5%.

Відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов надання банківських послуг - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

З наданих до позову документів вбачається, що Позивач має Банківську ліцензію за № 22 на право надання банківських послуг від 05 жовтня 2011 року, визначених частиною третьою статті 47 ЗУ «Про Банки і Банківську діяльність» та інші дозволи НБУ щодо здійснення банківської діяльності та Статут ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позивач виконав вимоги укладеного між ним та відповідачем договору та надав Відповідачу доступ до кредитних коштів, які в цьому договорі зазначені.

З позову вбачається, що відповідач свої зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує протягом тривалого часу, не здійснює відповідні платежі щодо погашення кредиту, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася прострочена заборгованість за кредитом.

Частиною 1ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини кредиту кредитор має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Позивач вказує, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов'язань кредитного договору № б/н від 04.01.2012 року у ОСОБА_1 станом на 31.12.2017 року, виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої згідно розрахунку банку становить 117 000 грн., з яких:

- 5931,27 грн. - заборгованість за кредитом;

- 111068,73 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

З наданого позивачем розрахунку також вбачається, що відповідачем з метою погашення вказаних кредитних зобов'язань було здійснено кілька платежів останній з яких було здійснено 11.04.2014 року у розмірі 400 грн.

У відповідності до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того ст. 13 ЦПК передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України.

Таким чином, на момент розгляду справи доказів погашення кредиту та сплати комісій, відсотків, пені, штрафу, інфляційних збитків у суду не має.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з положеннями статей 530,612,625,1050,1054 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом.

Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача всієї суми заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими проте не можуть бути задоволені через застосування строків позовної давності, про яке заявив відповідач по справі.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що останній платіж ОСОБА_1 здійснив саме 11.04.2014 року.

Твердження відповідача щодо викрадення картки не знаходять свого підтвердження у матеріалах справи, адже з листа Шевченківського відділення поліції Приморського ВП в м. Одесі №36/1-Г-1723 від 07.12.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 за період з 2012 по 2014 роки будь-яких заяв, звернень, повідомлень по даному факту до Шевченківського ВП не надходило.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому ст. 261 ЦК України встановлено, що початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Пунктом 2.1.1.12.4 витягу з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року визначено, що згідно ст. 212 ЦК України, у разі наявності простроченого кредиту (овердрафта) строком повернення кредиту (овердрафта) в повному обсязі є 211-й день с моменту виникнення такої заборгованості.

Останній платіж ОСОБА_1 здійснив 11.04.2014 року. Строком повернення всієї суми заборгованості встановлено 211-й день з моменту виникнення заборгованості, тобто з 11.04.2014 року, що становить 08.11.2014 року. Строк позовної давності встановлений у три роки сплив відповідно 09.11.2017 року.

Відповідний позов було подано представником ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду 28 лютого 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності. Позивач не наводив аргументів щодо причин пропущення строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином враховуючи, що позивачем відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України подана заява про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності, відповідно ч.4 ст.267 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, ч.4 ст.267 ЦК України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код , місцезнаходження м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, будинок 50) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: м. Одеса, пров. Маяковського, буд. 5) про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 04.01.2012 року - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 04.03.2019 року.

Суддя: В.Я. Бондар