ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3759/19 Справа № 175/3494/18 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати у з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 10000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої систематичними неправомірними рішеннями та бездіяльністю виконувача обовязки начальника Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_2 та начальника Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_3 у виконавчому провадженні №44936519 при розгляді скарги від 23 лютого 2015 року за період з лютого 2015 року по вересень 2018 року.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково:

- стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 5000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої систематичними неправомірними рішеннями та бездіяльністю виконувача обов'язки начальника Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_2 та начальника Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_3 у виконавчому провадженні №44936519 при розгляді скарги від 23 лютого 2015 року за період з лютого 2015 року по вересень 2018 року;

- стягнуто з Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погодившись із таким рішенням Дніпровський районний ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі, Дніпровський районний ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та на неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_1 відповідно до положень ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Інші учасники процесу своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу відділу державної виконавчої служби не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 квітня 2014 року на підставі виконавчого листа №2-6510/11, який надійшов із Кіровського ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції, постановою державного виконавця Біляковського О.М. було відкрито виконавче провадження №44936519 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2012 року по справі №2-6510/11 Зобовязати фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 повторно виконати роботи з виготовлення та монтажу металопластикових виробів відповідно до Договору №ДК 06/12-10 від 02 грудня 2010 року та чинного на момент виконання сертифікату відповідності таких виробів.

23 лютого 2015 року як стягувач у виконавчому провадженні №44936519 ОСОБА_1 звернувся до ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції зі скаргою На постанови державного виконавця Біляковського О.М. від 27 жовтня 2014 року та 05 листопада 2014 року.

У встановленому законом порядку, скаргу позивача від 23 лютого 2015 року, начальник ВДВС ОСОБА_3 не розглянув, жодного рішення по ній не прийняв, ніякої відповіді про результати розгляду скарги ОСОБА_1 не направив.

09 листопада 2015 року бездіяльність начальника ВДВС ОСОБА_3 щодо не розгляду скарги від 23 лютого 2015 року, ОСОБА_1 оскаржив до начальника управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_5, який своєю постановою від 26 листопада 2015 року №61/10/1/2015, скаргу ОСОБА_1 від 09 листопада 2015 року задовольнив: бездіяльність начальника ВДВС ОСОБА_3 щодо не розгляду скарги від 23 лютого 2015 року визнав неправомірною, зобовязав начальника ВДВС ОСОБА_3 розглянути скаргу ОСОБА_1 від 23 лютого 2015 року та направити позивачу відповідь про результати розгляду скарги в строк до 04 грудня 2015 року.

04 грудня 2015 року на виконання вищевказаної постанови начальника управління ДВС ОСОБА_5 №61/10/1/2015 від 26 листопада 2015 року, в.о. начальника ВДВС ОСОБА_2 за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 23 лютого 2015 року винесла постанову №1597/8, якою в задоволенні скарги ОСОБА_1 від 23 лютого 2015 року відмовила в повному обсязі.

Так, не погодившись з прийнятою постановою в.о. начальника ВДВС ОСОБА_2, 18 грудня 2015 року ОСОБА_1 оскаржив її до начальника управління ДВС ОСОБА_5, який своєю постановою від 06 січня 2016 року №2/10/1/2016 у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 18 грудня 2015 року відмовив, а постанову в.о. начальника ВДВС ОСОБА_2 №1597/8 від 04 грудня 2015 року - залишив без змін.

Не погодившись з вищезазначеними обставинами щодо прийняття постанов, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову начальника управління ДВС ОСОБА_5 №2/10/1/2016 від 06 січня 2016 року.

Так, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року по справі №175/76/16-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року, постанову начальника управління ДВС ОСОБА_5 №2/10/1/2016 від 06 січня 2016 року у виконавчому провадженні №44936519 визнано неправомірною; зобовязано начальника управління ДВС ОСОБА_5 розглянути скаргу ОСОБА_1 від 18 грудня 2015 року у виконавчому провадженні №44936519 у відповідності до вимог ч. 8 ст. 82 Закону України Про виконавче провадження.

12 жовтня 2017 року на виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року по справі №175/76/16-ц за результатами повторного розгляду скарги від 18 грудня 2015 року начальник управління ДВС ОСОБА_5 прийняв постанову №136/8/1/17, якою в задоволенні скарги ОСОБА_1 від 18 грудня 2015 року повторно відмовив у повному обсязі, постанову виконувача обовязків начальника ВДВС ОСОБА_2 №1597/8 від 04 грудня 2015 року - залишив без змін.

Не погодившись вищевказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову начальника управління ДВС ОСОБА_5 №136/8/1/17 від 12 жовтня 2017 року.

Так, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2018 року по справі №175/4140/17, яка набрала законної сили 27 березня 2018 року, визнано неправомірною бездіяльність начальника управління ДВС ОСОБА_5 щодо безпідставного не направлення ОСОБА_1 постанови №136/8/1/2017 від 12 жовтня 2017 року у виконавчому провадженні №44936519 упродовж 27 календарних днів (із 13 жовтня 2017 року по 09 листопада 2017 року); визнано неправомірною постанову начальника управління ДВС ОСОБА_5 №136/8/1/2017 від 12 жовтня 2017 року, прийняту у виконавчому провадженні №44936519 за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 18 грудня 2015 року; скасовано, як неправомірну, постанову начальника управління ДВС ОСОБА_5 №136/8/1/2017 від 12 жовтня 2017 року, прийняту у виконавчому провадженні №44936519 за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 18 грудня 2015 року; зобовязано начальника управління ДВС ОСОБА_5 або іншу посадову особу, яка буде виконувати обовязки начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 18 грудня 2015 року у виконавчому провадженні №44936519 у відповідності до вимог ч. 8 ст. 82 Закону України Про виконавче провадження.

02 квітня 2018 року на виконання вищевказаної ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2018 року по справі №175/4140/17 за результатами повторного розгляду скарги ОСОБА_1 від 18 грудня 2015 року, начальник управління ДВС ОСОБА_5 прийняв постанову №12/2018, якою скаргу ОСОБА_1 від 18 грудня 2015 року задовольнив повністю, постанову в.о. начальника ВДВС ОСОБА_2 №1597/8 скасував, зобовязав начальника ВДВС ОСОБА_3 повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 23 лютого 2015 року у виконавчому провадженні №44936519.

13 квітня 2018 року за результатами повторного розгляду скарги ОСОБА_1 від 23 лютого 2015 року начальник ВДВС ОСОБА_3 прийняв постанову, якою в задоволенні скарги ОСОБА_1 від 23 лютого 2015 року відмовив у повному обсязі, та яку того ж дня, 13 квітня 2018 року ОСОБА_1 оскаржив до начальника управління ДВС ОСОБА_5 16 травня 2018 року постановою начальника управління ДВС ОСОБА_5 №54/2018 скаргу ОСОБА_1 від 13 квітня 2018 року задоволено в повному обсязі, постанову начальника ВДВС ОСОБА_3 від 13 квітня 2018 року скасовано, як неправомірну.

25 травня 2018 року за результатами чергового повторного розгляду скарги ОСОБА_1 від 23 лютого 2015 року начальник ВДВС ОСОБА_3 прийняв постанову, якою в задоволенні скарги ОСОБА_1 від 23 лютого 2015 року відмовив у повному обсязі, та яку 07 червня 2018 року ОСОБА_1 оскаржив до начальника управління ДВС ОСОБА_5

09 липня 2018 року постановою начальника управління ДВС ОСОБА_5 №69/2018 скаргу ОСОБА_1 від 07 червня 2018 року задоволено в повному обсязі: постанову начальника ВДВС ОСОБА_3 від 25 травня 2018 року скасовано, як неправомірну.

19 липня 2018 року за результатами чергового повторного розгляду скарги ОСОБА_1 від 23 лютого 2015 року начальник ВДВС ОСОБА_3 прийняв постанову, якою в задоволенні скарги ОСОБА_1 від 23 лютого 2015 року відмовив в повному обсязі, та яку 23 липня 2018 року ОСОБА_1 оскаржив до начальника управління ДВС ОСОБА_5

17 серпня 2018 року постановою начальника управління ДВС ОСОБА_5 №101/2018 скаргу ОСОБА_1 від 23 липня 2018 року задоволено в повному обсязі: постанову начальника ВДВС ОСОБА_3 від 19 липня 2018 року скасовано, як неправомірну.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Така шкода може проявлятися у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Фізична особа, діями якої порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення (ч. 1 ст. 276 ЦК України).

Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням (ч. 2 ст. 276 ЦК України). Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню (ст. 280 ЦК України).

Положеннями ст. ст. 1167, 1173 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 11 Закону України Про державну виконавчу службу передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону України Про оперативно-розшукову діяльність (2135-12). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

06 лютого 2013 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року №45 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845. Зазначена постанова прийнята у зв'язку із приведенням постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ у відповідність із Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень.

Відповідно до пункту 41 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування: шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок злочину.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що в період з лютого 2015 року по вересень 2018 року (упродовж трьох років і шести місяців), під час розгляду однієї скарги від 23 лютого 2015 року у виконавчому провадженні №44936519, в.о. начальника Дніпровського районного ВДВС ОСОБА_2 та начальником Дніпровського районного ВДВС ОСОБА_3 допущено бездіяльність, в результаті чого позивачу було завдано моральну шкоду, право останнього на відшкодування якої передбачено вище проаналізованими положеннями законодавства.

В своїй апеляційній скарзі Дніпровський районний ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області посилається на те, що матеріали справи не містять жодних доказів щодо факту спричинення позивачу душевних страждань діями чи бездіяльністю органів ДВС і питання, які порушуються ОСОБА_1 при зверненні до суду першої з даною скаргою є недоліком роботи державної виконавчої служби під час винесення/виготовлення документів, але жодним чином не вказують на факт систематичних неправомірних дій.

Також, апелянт зазначає, що постанови, які позивач вважав незаконними та постійно оскаржував не є правомірними, всі підстави оскарження є надуманими, а постанови були винесені з метою заходу впливу на боржника ОСОБА_4, якою в свою чергу було визнано свої порушення та сплачено відповідні штрафи, що є доказом у виконавчому провадженні №44936519.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки наявність в ОСОБА_1 на протязі тривалого періоду часу моральних переживань, оскільки у результаті вищезазначених систематичних, протиправних, умисних рішень, дій та бездіяльності в.о. начальника Дніпровського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 та начальника Дніпровського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3 у виконавчому провадженні №44936519 при розгляді скарги від 23 лютого 2015 року підтверджується встановленими матеріалами даної цивільної справи обставинами.

Так, постійно оскаржуючи відмови органів ДВС у розгляді скарг ОСОБА_1 на протязі більш ніж трьох років, позивач постійно перебував в стресовій ситуації, постійно змушений докладати надмірних зусиль, витрачати свій час, щоб примусити в.о. начальника Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_2 та начальника Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_3 вчинити ті дії, які вони були зобов'язані виконати відповідно до Закону України Про виконавче провадження.

Всі ці обставини негативно сказались на моральному стані позивача, у зв'язку з чим в ОСОБА_1 відповідно до ст. ст. 23, 1167, 1173 ЦК України та ст. 11 Закону України Про державну виконавчу службу виникло право на відшкодування моральної шкоди.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_6