ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/207/19 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 308000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Романюк Х.Ю.

з участю законного представника

ОСОБА_4 - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_1 - адвоката Ткачишин С.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №344/17748/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2018 року, ухваленого суддею Татарінова О.А., повний текст рішення складено 12 листопада 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2, до ОСОБА_1 про надання дублікату ключів від вхідних дверей, -

ВСТАНОВИВ:

25 грудня 2015 року законний представник позивача ОСОБА_4- ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про вселення малолітнього ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати відповідача не чинити дитині ОСОБА_4. перешкод у користуванні даною квартирою та надати йому дублікат ключів від вхідних дверей квартири.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що малолітній ОСОБА_4 є сином відповідача, зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 09 квітня 2010 року.

Син фактично проживав у даній квартирі від дня свого народження до червня 2015 року.

Також в спірній квартирі проживала вона на підставі договору найму.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2015 року вирішено виселити її із вказаної квартири у зв'язку з закінченням строку дії договору найму та залишено без зміни рішення суду першої інстанції в частині відмови у виселенні малолітнього ОСОБА_4 і, таким чином, було збережено за ним право користування жилим приміщенням, що належить відповідачу.

Влітку 2015 року ОСОБА_4. поїхав відпочивати на літні канікули до своєї бабусі в Рожнятівський район, де пробув до серпня 2015 року. Повернувшись до м. Івано-Франківська син не міг зайти до спірної квартири, оскільки відповідач змінив врізні замки на вхідних дверях і на стук у двері не відчиняв.

З того часу відповідач чинить перешкоди дитині у користуванні квартирою, дитину не впускає, в наслідок чого малолітнього ОСОБА_4. позбавив права на законне і фактичне користування житлом, а саме, квартирою АДРЕСА_1, з усіма умовами і зручностями для його життя, навчання в дитсадку, розвитку і лікування.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2018 року позовна заява ОСОБА_4., в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2, до ОСОБА_1 про вселення, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою та надання дубліката ключів від вхідних дверей, в частині позовних вимог до ОСОБА_1 про вселення малолітнього ОСОБА_4. в квартиру залишена без розгляду.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2018 року вирішено:

"В задоволенні позову ОСОБА_4, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2, до ОСОБА_1 про надання дубліката ключів від вхідних дверей - відмовити."

Не погодившись із даним рішенням, законний представник ОСОБА_4. - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою та надання дубліката ключів від вхідних дверей.

Вважає дане рішення незаконним, таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без всебічного й повного з'ясування всіх обставин справи.

Зазначає, що суд першої інстанції не вирішив вимогу позову про зобов'язання відповідача ОСОБА_1 не чинити перешкод малолітньому ОСОБА_4 у користуванні кв. АДРЕСА_1.

Також суд першої інстанції не врахував тої обставини, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2015 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у виселенні малолітнього ОСОБА_4. із квартири, фактично було визначено місце його проживання з батьком ОСОБА_1, а іншого місця проживання в дитини не має.

Крім того, місце проживання дитини з відповідачем відповідатиме інтересам дитини, оскільки сприятиме спілкуванню з батьком, та недалеко від квартири розташована школа, в якій син навчається.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що виконавши рішення апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2015 року про виселення ОСОБА_2 з квартири по АДРЕСА_1 та зареєструвавшись в квартирі АДРЕСА_2, позивачка змінила адресу свого місця проживання, а отже і адресу місця проживання дитини. Зазначає, що малолітня дитина не має самостійного права на користування спірним житлом ніж за згодою та в присутності батька.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції законний представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2, підтримала апеляційну скаргу та просила рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ткачишин С.М., доводи апеляційної скарги не визнала і просила рішення суду залишити без зміни.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чиє інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено наступні обставини.

Відповідно до копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 07 квітня 2010 року батьками ОСОБА_4., ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.9).

Як вбачається з довідки № 02-02/2971 (виписка з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім'ї) ОСОБА_1 є уповноваженим власником (основним квартиронаймачем) квартири за адресою: АДРЕСА_1, в якій він зареєстрований з 18 травня 2001 року, та у даній квартирі 09 квітня 2010 року зареєстрований його син ОСОБА_4. (а.с.37).

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2015 року, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року залишено без змін, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про її виселення скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року в частині відмови у виселенні малолітнього сина ОСОБА_4 залишено без змін. (а.с.14, 15).

У зв'язку з цим ОСОБА_2 змінила місце проживання і з 22 травня 2015 року зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_2.

Встановлено, що з цього часу за даною адресою разом з ОСОБА_2 проживає її малолітній син ОСОБА_4

02 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Івано-Франківського МВ УДМС в Івано-Франківській області щодо реєстрації його малолітнього сина ОСОБА_4 за місцем фактичного його проживання - по АДРЕСА_2. (а.с. 22-30).

На підставі поданих документів ОСОБА_4. був зареєстрований за фактичним місцем його проживання - АДРЕСА_2.

Проте, реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_4. по АДРЕСА_2 була скасована у зв'язку з порушенням вимог законодавства при вчиненні реєстрації. (а.с. 20-21, 31-35), (а.с.36)

Постановою Івано-Франківського окружного суду від 22 березня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову пред'явленого до Івано-Франківського міського відділу Управління Державної міграційної служби України про визнання незаконним рішення про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_4. по АДРЕСА_2. (а.с. 59-62).

Як вбачається з листа представника позивача адресованого до служби в справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 25 серпня 2015 року, яким вона просить вжити заходів до батька ОСОБА_1, він поміняв замки вхідних дверей у кв.АДРЕСА_1 і таким чином не допускає свого п'ятирічного сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, до його житлового приміщення, де дитина зареєстрована і постійно проживала (а.с.16). З наданої інформації служби в справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради встановлено, що у своєму поясненні ОСОБА_1 повідомив, що 20 травня 2015 року мати малолітнього ОСОБА_2 зібрала свої речі та речі дитини з кв.АДРЕСА_1 та з власної волі переїхали проживати з сином у куплену ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2. (а.с.17).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що право малолітнього на житло не порушено, а задоволення вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_4. за відсутності в ній належних умов для його перебування/проживання, а також перебування малолітньої дитини однієї в квартирі без присутності батьків не сприятиме її гармонійному розвитку та вихованню в спокійному та стійкому середовищі. Також зазначив, що надання законному представнику позивача ОСОБА_2 дубліката ключів від вхідних дверей даної квартири фактично створить умови для її проживання/перебування та користування даною квартирою, право на яке вона не має, та суперечить рішенню апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2015 року про її виселення.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

За змістом ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом і ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, за змістом вказаних норм право на користування жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) стосується членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі).

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються Законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України)

Згідно з ч.1,3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За приписами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Звертаючись з даним позовом законний представник ОСОБА_2 посилалась на те, що батько дитини ОСОБА_1 здійснює перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, у якій до 2015 року проживав його син. При цьому посилається на те, що ОСОБА_4. було незаконно знято з реєстрації місця проживання з адреси АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, на даний час малолітній ОСОБА_4. не проживає у квартирі АДРЕСА_1 понад три роки, весь цей час він проживає з матір'ю, на користь дитини відповідач сплачує аліменти та користується квартирою АДРЕСА_2.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року в частині відмови у виселенні малолітнього сина ОСОБА_4, на яке посилається законний представник ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, не може бути доказом визначення місця проживання малолітнього сина з батьком, оскільки предметом спору було питання про його виселення разом з матір'ю, з якою він проживає, а відмова у цій частині позову пов'язана із захистом права дитини на користування житловим приміщенням, яке у неї виникло з народження та спільного проживання з обома батьками у спірній квартирі.

Доводи ОСОБА_2, що в квартирі АДРЕСА_2, немає усіх належних умов для проживання дитини: низька потужність електромережі, пригнічений психологічний стан дитини через асоціальну поведінку осіб, які проживають по сусідству, не є підставою для надання дублікату ключів до квартири АДРЕСА_1, та, по- суті, зміни фактичного місця проживання дитини з батьком, оскільки за згодою батьків місце проживання дитини визначено з матір'ю, а питання про визначення місця проживання дитини постійно з кимось із батьків в судовому порядку не заявлялось і не вирішувалось.

При чому, задоволення цієї вимоги не сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, оскільки на даний час у квартирі АДРЕСА_1 не створено відповідних умов для перебування, навчання ОСОБА_4., так як там немає одягу, шкільних предметів, інших речей, необхідних для його повноцінного проживання та розвитку.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував інтереси дитини щодо спільного проживання з батьком та спілкування з ним, а також те, що школа, в якій навчається малолітній ОСОБА_4. розташована неподалік від місця знаходження спірної квартири, колегія суддів оцінює критично оскільки, як встановлено в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, як і квартира по АДРЕСА_1, так і квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності відповідачу, тому проживання дитини саме в квартирі по АДРЕСА_1 ніяким чином не впливає на бажання батька спілкуватись із сином.

Безпідставними на думку колегії суддів є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не вирішив позовну вимогу - про зобов'язання відповідача ОСОБА_1 не чинити перешкод своєму малолітньому сину ОСОБА_4 у користуванні кв. АДРЕСА_1, так як ця вимога, по своїй суті, збігається з вимогою про надання дублікату ключів від вхідних дверей, яка є способом усунення перешкод.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права і процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 12 березня 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.