Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 320/7672/17

провадження № 61-7183 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

представник відповідача - Галагур Зоя Андріївна,

третя особа - начальник структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» філія «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Дядченко Юрій Юрійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 листопада 2018 року у складі судді Бахаєва І. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця»), третя особа - начальник структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» філія «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» Дядченко Ю. Ю., про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 26 вересня 2001 року він працював слюсарем у структурному підрозділі «Мелітопольське локомотивне депо» філія «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а з 30 березня 2006 переведений машиністом тепловозу цеху експлуатації. 19 вересня 2017 року наказом структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» філія «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 296/ос його звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України за вчинення дій, що дають підстави для втрати довір`я до нього з боку уповноваженого власником органу. У цей же день відповідач видав йому наказ про звільнення та трудову книжку, провів розрахунок при звільненні.

Вважав своє звільнення незаконним, оскільки такими діями відповідача порушено його трудові права, він не є працівником, на якого при звільненні розповсюджується дія статті 41 КЗпП України, договір про повну матеріальну відповідальність з ним не укладався. Профспілковий комітет відмовив у розірванні з ним трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв`язку із необґрунтованістю підстав для звільнення.

У наказі відповідача про його звільнення зазначено, що «машиністом тепловозу ОСОБА_1 не зроблено докладний запис у журналі форми ТУ-152 стосовно витрати палива та передачі інших матеріальних цінностей, не проставлена дата, час і підпис». Проте вказані обставини не відповідають дійсності, оскільки відповідно до копії маршруту, який він отримав одразу після звинувачень відповідача, вбачається, що такий запис зроблено згідно з Інструкцією з технічного обслуговування електровозів і тепловозів в експлуатації, Інструкцією локомотивної бригади, затвердженою наказом ПАТ «Українська залізниця» від 22 листопада 2004 року № 876/ЦЗ. У спірному наказі відповідача про його звільнення вказано, що «дії машиніста тепловозу ОСОБА_1 дають підстави для умов і причин, що сприяють скоєнню злочину, а саме: крадіжки матеріальних цінностей з локомотиву.», але вказані умови і причини скоєння злочину не були встановлені у порядку, передбаченому законодавством, такі твердження особисто начальника Локомотивного депо є припущенням, які не можуть бути причиною та підставою для висновків щодо скоєння ним крадіжки. Крім того, відповідач у наказі про звільнення вказав, що вищезазначені випадки стали можливими через невиконання ним, як машиністом тепловоза та помічником машиніста - ОСОБА_3 . своїх посадових обов`язків у частині збереження матеріально-технічних засобів, забезпечення схоронності вантажів і багажу, вживання заходів до запобігання випадкам їх розкрадання, втрат, пошкоджень та псування.

Проте відповідачем не вказано, у чому саме полягало невиконання ним посадових обов`язків. Таким чином, він не є працівником, який безпосередньо обслуговує товарно-матеріальні цінності, а, отже, до нього не можна втратити довір`я. У спірному наказі відповідача не вказано, чим підтверджується факт розкрадання майна, чи було таке розкрадання, яким чином роботодавець визнав саме його винним у розкрадання майна, чим це підтверджується, також не вказано у чому полягають його неправомірні дії та не встановлено причинно-наслідковий зв`язок між його діями та негативними наслідками.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд поновити його на посаді машиніста тепловоза цеху експлуатації структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 листопада 2018 року, з урахуванням ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 листопада 2018 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді машиніста тепловоза цеху експлуатації структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 19 вересня 2017 року по 08 листопада 2018 року у розмірі 223 408 грн 65 коп. з урахуванням податків та обов`язкових зборів. Рішення у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 16 791 грн 15 коп. допущено до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту причетності позивача, як машиніста тепловоза, до спроби розкрадання дизельного пального на підставі виявлених 22 серпня 2017 року у локомотиві у депо м. Бердянська пластикових пляшок, заповнених дизельним пальним. Проте саме винні дії працівника дають підстави для його звільнення відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету Мелітопольського локомотивного депо від 15 вересня 2017 року № 22 згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП Українине надано, оскільки він не підпадає під дію вказаної статті, договір про матеріальну відповідальність з ним не може бути укладений, відповідачем не надано конкретних доказів вини працівника у скоєнні злочину, кваліфікація дій робітника встановлюється виключно вироком суду.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року апеляційна скарга ПАТ «Українська залізниця» залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідними доказами не підтверджено вину ОСОБА_1 у вчиненні протиправних дій навмисно або унаслідок необережного ставлення до виконанні своїх обов`язків, які дають підстави для його звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Крім того, належними та допустимими доказами не підтверджено причетність позивача, як машиніста тепловоза, до спроби розкрадання дизельного пального, оскільки вказана перевірка від 22 серпня 2017 року була здійснена через 8 годин після закінчення робочої зміни за відсутності машиніста і помічника машиніста, після здачі ними локомотиву черговому по депо, а акт виконання раптової перевірки від 22 серпня 2017 року складений не повноважним складом. Крім того, 23 серпня 2017 року по цьому факту до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення, в якому підозрюваних у вчиненні злочину осіб не встановлено. Профспілковим комітетом згоди на звільнення позивача не надано, у тому числі у зв`язку з тим, що відповідачем не надано конкретних доказів вини працівника у скоєнні злочину, кваліфікація дій робітника встановлюється виключно вироком суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що виконуючий обов`язки заступника начальника служби локомотивного господарства та начальник відділу ремонту служби локомотивного господарства, виконуючи перевірку стану безпеки руху, випадково знайшли у локомотиві ємкості з дизельним пальним та пусті спресовані ємкості, про що складено акт виконання раптової перевірки від 22 серпня 2017 року, який судом безпідставно не було взято до уваги.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 320/7672/17 з Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

У травні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП Україниможливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Як роз`яснено судам в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року № 6-100 цс 16.

Ураховуючи викладене, суди дійшли правильного висновку про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні протиправних дій навмисно або унаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, які дають підстави для його звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, не доведена.

Суди дійшли вірного висновку про те, що належними та допустимими доказами не підтверджено, що саме позивач, як машиніст тепловоза, мав намір незаконно заволодіти дизельним пальним у локомотиві у депо м. Бердянська, яке 22 серпня 2017 року, за доводами відповідача, знаходилось у пластикових пляшках. Вказана перевірка була здійснена через 8 годин після закінчення робочої зміни за відсутності машиніста і помічника машиніста, після здачі ними локомотиву черговому по депо. Крім того, 23 серпня 2017 року по цьому факту до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення, в якому підозрюваних у вчиненні злочину осіб не встановлено.

У пункті 10 частини першої статті 247 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною третьою статті 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету Мелітопольського локомотивного депо від 15 вересня 2017 року № 22 згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП Українине надано, оскільки договір про матеріальну відповідальність з ним не може бути укладений, відповідачем не надано конкретних доказів вини працівника у скоєнні злочину, кваліфікація дій робітника встановлюється виключно вироком суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що звільнення позивача відбулось з порушенням його трудових прав.

Доводи касаційної скарги про те, що судом безпідставно не було взято до уваги акт виконання раптової перевірки від 22 серпня 2017 року, не заслуговують на увагу, оскільки на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, висновки судів не спростовують, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інших доводів касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 листопада 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2019 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 листопада 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник