Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 569/8066/16-ц

провадження № 61-40523св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Рівненська міська рада,

треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Князь», Управління комунальною власністю Виконавчого комітету Рівненської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Князь» на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2018 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Рівненської міської ради, треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Князь» (далі - ОСББ «Князь»), Управління комунальною власністю Виконавчого комітету Рівненської міської ради (далі - УКВ ВК Рівненської МР), про визнання незаконним та скасування рішення.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що передачі в комунальну власність підлягає виключно житловий фонд та будівлі, призначені для обслуговування цього фонду (тобто допоміжні приміщення). При передачі гуртожитку від ПАТ «Рівнеазот» у комунальну власність міста, згідно з рішенням Рівненської міської ради від 04 липня 2013 року № 3141 та акта приймання-передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність, у комунальну власність передано виключно житловий Фонд та будівлі, призначені для обслуговування цього Фонду. Нежитлові приміщення, згідно з пунктом 1 рішення Рівненської міської ради від 04 липня 2013 року № 3141, у комунальну власність не передавалися та не могли бути передані, оскільки це прямо суперечить нормам пункту 2 Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1995 року № 891. Таким чином, вважає, що при прийнятті оспорюваного рішення ВК Рівненської МР від 08 вересня 2015 року № 131 орган місцевого самоврядування вийшов за межі своїх повноважень та обмежив право мешканців гуртожитку на володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями. При передачі гуртожитку на утримання ОСББ «Князь», згідно з актом прийняття-передачі від 24 квітня 2014 року, нежитлові приміщення як такі не передавалися та не могли бути передані, оскільки вони не приймалися у комунальну власність міста.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення ВК Рівненської МР від 08 вересня 2015 року № 131 «Про внесення змін та доповнень у перелік нерухомого майна, що є комунальною власністю територіальної громади м. Рівного в особі Рівненської міської ради» у частині доповнення пунктом 784 про включення приміщень площею 61,20 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , до переліку нерухомого майна, що є комунальною власністю територіальної громади м. Рівного.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення ВК Рівненської МР про визнання незаконним та скасування рішення ВК Рівненської МР від 08 вересня 2015 року № 131 «Про внесення змін та доповнень у перелік нерухомого майна, що є комунальною власністю територіальної громади м. Рівного в особі Рівненської міської ради» у частині доповнення пунктом 784 про включення приміщень площею 61,20 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 до переліку нерухомого майна, що є комунальною власністю територіальної громади м. Рівного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірні приміщення не відносяться до нежитлових, а є допоміжними приміщеннями, що використовувалися для експлуатації та нормального побутового функціонування мешканців гуртожитку, а передачі в комунальну власність підлягає виключно житловий фонд та будівлі, призначені для обслуговування цього фонду. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що приймаючи у комунальну власність житловий фонд та будівлі, призначені для обслуговування цього фонду, орган місцевого самоврядування має право самостійно відносити частину приміщень до нежитлових, а тим паче набути право власності на них.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що приміщення № 36 не може забезпечувати єдиний доступ до комунікацій у будинку (тим більше при наявності окремого входу в підвал), а наявність отвору в підлозі цього об`єкта не може надавати йому статус допоміжного. Знаходження певних приміщень у підвалах, цокольних поверхах чи інших частинах гуртожитку не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних приміщень, які підлягають приватизації разом із приватизацією кімнат у гуртожитку. Позивачем не надано належних та допустимих доказів та не доведено, що без доступу до спірних приміщень експлуатація будинку гуртожитку є неможливою та їх належність до допоміжних приміщень останнього.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2018 року ОСББ «Князь» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2018 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що при прийнятті рішення ВК Рівненської МР не здійснив необхідних дій для визначення категорії оспорюваних приміщень та вийшов за межі наданих йому повноважень та обмежив право мешканців гуртожитку на володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями. Огляд оспорюваних приміщень відбувався лише за участю представників УКВ ВК Рівненської МР та орендарів, тобто ні мешканцям гуртожитку, ні ОСББ «Князь» не було відомо про те, що проводиться така експертиза. Із моменту побудови цієї будівлі - гуртожитку, оспорювані приміщення не були призначені для використання їх як нежитлових окремих приміщень, а, навпаки, передбачалися як допоміжні. Фотоматеріали експертного дослідження, не містять будь-якої інформації про відсутність окремого входу з вулиці, вхід у приміщення може бути здійснений лише з середини будинку гуртожитку, у приміщеннях немає особистого санітарного вузла для його обслуговування, що взагалі виключає поняття їхньої ізольованості від всього будинку

У жовтні 2018 року УКВ ВК Рівненської МР подало до суду відзив на касаційну скаргу у якому зазначило, що передача будівлі гуртожитку від ПАТ «Рівнеазот» територіальній громаді здійснювалась із фактичним повідомленням про уже існуючі договірні відносини з користування спірними приміщеннями. Договірні відносини з ФОП ОСОБА_2 (приміщення площею 52,2 кв. м) існували з 2012 року, а ФОП ОСОБА_3 - 2013 року.

У жовтні 2018 року ОСББ «Князь» подало до суду відповідь на відзив УКВ ВК Рівненської МР, у якому заявник зазначив, що Рівненською МР взагалі жодним чином не досліджувалося питання технічної характеристики оспорюваних приміщень та можливість їхнього віднесення до нежитлових окремих приміщень.

У своїй касаційній скарзі ОСББ «Князь» та у своєму відзиві на касаційну скаргу УКВ ВК Рівненської МР просили проводити розгляд справи у судовому засіданні за їхньої участі.

Підстави для задоволення таких клопотань відсутні, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Разом із тим, як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та постійно проживає у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

27 січня 2014 року вказану кімнату в гуртожитку позивач приватизував.

Гуртожиток збудований за кошти та для потреб ПАТ «Рівнеазот» як гуртожиток для тимчасового проживання працівників.

Згідно з рішенням Рівненської міської ради від 04 липня 2013 року № 3141 вказаний гуртожиток, за виключенням нежилих приміщень площею 81,5 кв. м, прийнято у комунальну власність м. Рівне та передано на баланс ЖКП « Сонячне ».

Рішенням Рівненської міської ради від 10 квітня 2014 року № 3909 вирішено передати на баланс ОСББ «Князь» приміщення гуртожитку на АДРЕСА_1 , який перебуває на балансі житлово-комунального підприємства «Сонячне» згідно з актом приймання-передачі.

З акта прийняття-передачі гуртожитку від 24 квітня 2014 року вбачається, що передано приміщення (орендарі) площею 59,5 кв. м, а саме: приміщення першого поверху (літ. «А-1», згідно з технічним паспортом будівлі) № 36 (зал), площею 52,2 кв. м, приміщення № 25 (кабінет), площею 7,3 кв. м.

Рішенням ВК Рівненської МР від 08 вересня 2015 року № 131 внесено зміни та доповнення у перелік нерухомого майна, що є комунальною власністю територіальної громади м. Рівного в особі Рівненської міської ради, затверджений рішенням ВК Рівненської МР від 09 грудня 2014 року № 179 зі змінами від 10 лютого 2015 року № 16, від квітня 2015 року № 53, від 09 червня 2015 року № 86. Викладено у новій редакції такі пункти переліку: доповнено пунктом 784 про включення приміщень площею 61,20 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , до переліку нерухомого майна, що є комунальною власністю територіальної громади м. Рівного.

Вказаним рішенням до нежитлових приміщень віднесено приміщення першого поверху (літ. «А-1», згідно з технічним паспортом будівлі): приміщення № 36 (зал) площею 52, 2 кв. м, приміщення № 25 (кабінет) площею 7,3 кв. м, приміщення № 24 (підсобка) площею 1,7 кв. м.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що ці приміщення відносяться до допоміжних приміщень гуртожитку, а тому рішення ВК Рівненської МР від 08 вересня 2015 року № 131 є незаконним та порушує право спільної сумісної власності мешканців гуртожитку, у тому числі і його права як співвласника.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011, у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 , положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво - або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004, у справі за конституційним зверненням ОСОБА_5 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у багатоквартирних житлових будинках можуть розміщуватись як допоміжні приміщення, так і інші приміщення, які не є допоміжними, а є нежитловими приміщеннями, призначеними для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, в житловий фонд не входять (частина третя статті 4 ЖК України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх жителями право власності у останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку, призначених для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, і нежилих приміщень, призначених для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, в житловий фонд не входять, необхідно виходити як з місця їх розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема, способу і порядку їх використання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів про те, що нежилі приміщення площею 61,20 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , є допоміжними приміщеннями цього гуртожитку, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову. При цьому судом враховано, що відповідно до висновку експертного будівельно-технічного дослідження Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 20 листопада 2015 року № 8005 при проведенні огляду досліджуваного об`єкта та згідно з копією технічного паспорта (поверхового плану 1-го поверху та експлікації внутрішніх площ до плану будівлі (літ. «А-5») встановлено, що приміщення під №№ 36, 24 та 25 не призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), тому вони не можуть бути допоміжними приміщення багатоквартирного будинку. Приміщення під № 36 , зазначене на плані 1-го поверху технічного паспорта будівлі (літ. «А-5»): зал площею 52,2 кв. м та надане в оренду під ательє для пошиття одягу, приміщення під № 24 та № 25 , зазначене на плані 1-го поверху технічного паспорта будівлі (літ. «А-5»): підсобка площею 1,7 кв. м та кабінет площею 7,3 кв. м, надані в оренду під перукарню, можна класифікувати як нежитлові приміщення, а саме: ізольовані приміщення в багатоквартирному будинку, що не належать до житлового фонду і є самостійними об`єктами нерухомого майна.

У справі яка переглядається, судом апеляційної інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, вимоги позивача є безпідставними, такими, що не підтверджені належними доказами, а отже, спірні нежитлові приміщення не відносяться до допоміжних приміщень гуртожитку, використовуються підприємствами як перукарня та ательє для пошиття одягу і не призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку і побутового обслуговування його мешканців, оскільки протилежного суду доведено не було. При цьому суд врахував всі аргументи та доводи позивача, їм надана належна оцінка, а тому суд апеляційної інстанції є таким, що виконав завдання цивільного судочинства, що полягає у є справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді і вирішенні цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи. Проте згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотань Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Князь» та Управління комунальною власністю Виконавчого комітету Рівненської міської ради про розгляд справи у судовому засіданні за їхньої участі відмовити.

Касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Князь» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик