Постанова

Іменем України

13 червня 2019 року

м. Київ

справа № 404/5256/16-ц

провадження № 61-18135св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Приватне підприємство «Вагран»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Приватного підприємства «Вагран» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2016 року у складі судді Галагана О. В. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 03 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Дьомич Л. М., Гайсюка О. В.. Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року Приватне підприємство «Вагран» (далі ПП «Вагран») звернулось до суду із позовом в якому просило: усунути перешкоди ПП «Вагран» у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житла зі звільненням від особистих речей та стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість в розмірі 10800 грн. В обґрунтування позову зазначало, що позивач є власником кімнати АДРЕСА_1 з 20.10.2004 року. Відповідач незаконно, самоправно без будь-яких правових підстав вселився в вище вказану кімнату та використовує її на власний розсуд, не бажає сплачувати плату за користування кімнатою та укладати договір найму. Рішенням засновника ПП «Вагран» від 01.05.2014 року, встановлено плату за користування кімнатами по АДРЕСА_2 , які перебувають у власності позивача, а саме за кімнату площею 16, 5 кв. м. - 400 грн., за кімнату площею 22, 5 кв. м. - 500 грн. Проте ОСОБА_1 кошти за користування кімнатою не сплачує та продовжує проживати. Заборгованість за період з 01 червня 2014 року по 01 серпня 2016 року становить 10 800 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2016 року у задоволенні позову ПП «Вагран» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що хоча ордер на вселення ОСОБА_1 не видавався, проте він вселився до гуртожитку за згодою його попереднього власника - ВАТ «Кіровградбуд», що підтверджується його реєстрацією місця проживання, представником позивача не надано доказів того, що відповідач вселився в гуртожиток без відповідних правових підстав та ним не укладався договір найму із власником гуртожитку на час вселення. Позивачем не доведено, що ним правомірно , в межах чинного законодавства, виконано розрахунок існуючої заборгованості за оренду житла. Наразі договір найму житла в письмовій формі між сторонами не укладено, тому безпідставними є доводи позивача про порушення відповідачем зобов`язань по сплаті за проживання в розмірі, встановленому відповідними розпорядженнями власника гуртожитку - ПП «Вагран».

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 03 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПП «Вагран» відхилено, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що стягнення з відповідача плати за користування житловим приміщенням у розмірі, визначеному позивачем, не відповідає вимогам закону, оскільки розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму житлового приміщення, який укладений не був, доказів того, що засновник ПП «Вагран» уповноважений встановлювати плату за користування кімнатою в гуртожитку надано не було. Оголошення ПП «Вагран» з вимогою про укладення договорів та надання документів про вселення не є належним доказом так як не містить істотних умов договору, дати складання, з його змісту не зрозуміло коли і де воно було оприлюднено, тобто не можливо встановити, чи мав змогу відповідач з ним ознайомитись крім того позивач не надав доказів того, що засновник ПП «Вагран» уповноважений встановлювати плату за користування кімнатою в гуртожитку, та з огляду на те, що ОСОБА_1 вселився у спірну кімнату зі згоди попереднього власника гуртожитку, з яким він перебував у трудових відносинах, що не спростовано позивачем, зареєструвався за спірною адресою, проживає та користується житловою площею на законних підставах, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог ПП «Вагран» про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення його без надання іншого житла зі звільненням від особистих речей.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року ПП «Вагран» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 03 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належну правову оцінку факту відсутності у відповідача спеціального ордеру, який є підставою для зайняття житлової площі в гуртожитку. Висновки судів попередніх інстанцій про правомірне набуття відповідачем права користування житлом у гуртожитку за згодою попереднього власника, до набуття ПП «Вагран» права власності на нього є необгрунтованим, оскільки наявність такої згоди не підтверджена належними доказами. Сам по собі факт реєстрації відповідача у спірній кімнаті за відсутності документу, що підтверджує його право користування нею, не може свідчити про вселення відповідача до гуртожитку на законних підставах. Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що відсутність договору оренди не може бути підставою для звільнення від плати за користування житлом, крім того не взяли до уваги Положення про гуртожитки відповідно до якого сторони зобов`язані укласти договір найму житлового приміщення у гуртожитку, а тому відповідач не уклавши договір найму житлового приміщення гуртожитку не набув законного права користування житловою площею. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку і даний розмір визначається в договорі найму жилого приміщення. Судами не було враховано, що 10 серпня 2015 року директор ПП «Вагран» видав наказ, яким встановив плату за користування житловою площею у гуртожитку, також судами не було враховано, що відповідно до п. 14 Примірного положення про гуртожитки ОСОБА_1 не видавався необхідний інвентар, постільні речі, перепустка на право входу до гуртожитку.

Відзив на касаційну скаргу іншим учасником справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Кіровського районного суду міста Кіровограда.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 квітня 2018 року справу № 404/5256/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 проживає в кімнаті АДРЕСА_1 , зареєстрований за вказаною адресою з 01 червня 1993 року.

Відповідач вселився у спірне житлове приміщення за згодою попереднього власника гуртожитку до того, як ПП «Вагран» набуло право власності на цей баготоквартирний будинок ( гуртожиток ) .

ПП «Вагран» є власником будинку

АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від

20 жовтня 2004 року № 651 , яке видане на підставі рішення Кіровоградського міськвиконкому від 14 жовтня 2004 року № 1546.

01.05.2014 року рішенням засновника ПП «Вагран» встановлено плату за користування кімнатою в гуртожитку по АДРЕСА_2 , які перебувають у приватній власності ПП «Вагран»: за кімнату площею 16,5 кв.м. - 400 грн., за кімнату площею 22,5 кв.м. - 500 грн.

Оголошенням адміністрація ПП «Вагран» повідомила мешканців будинку по проспекту Університетському, 21 в місті Кіровограді про те, що у разі ненадання документів, які підтверджують підстави вселення, а також не укладення договорів оренди, ПП «Вагран» змушене буде звертатись до судових органів щодо виселення таких осіб.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Відповідно до положень частини другої статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

В статті 129 ЖК Української РСР (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Самоуправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і т.д. не є самоуправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоуправно зайняла житлове приміщення.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Питання оплати за користування житловими приміщеннями в гуртожитках та оплати за житлово-комунальні послуги на момент виникнення спірних правовідносин було врегульоване Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 (втратив чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 року № 582) (далі Положення про гуртожитки 1986 року) та Положенням про гуртожитки, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84 (далі Положення про гуртожитки 2015 року).

Згідно з пунктом 18 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. N 208 (чинного протягом періоду з 01 червня 2014 року по 19 серпня 2015 року - частина періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість) громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов`язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього Примірного положення.

Відповідно до пункту 38 Положення про гуртожитки 1986 року плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею, і окремо плата за них не стягується. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Згідно з положеннями пункту 7 розділу ІІІ Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерстварегіонального розвитку,будівництва та житлово-комунального господарства України 27.04.2015 № 84 (далі Положення про гуртожитки 2015 року) (чинного протягом періоду з 20 серпня 2015 року по 01 серпня 2016 року - частина періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість) особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку. Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до статті 14 Закону «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, Порядок формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, Порядок формування тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, Порядок розрахунку роздрібного тарифу на електричну енергію та Порядок встановлення роздрібних цін на природний газ для населення затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».

Згідно із пунктами 2, 3, 4 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, з власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - договір про надання послуг). Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід`ємною частиною договору про надання послуг. Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обгрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном.

Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 кв. метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку).

Тариф на послуги для гуртожитків, що призначаються для проживання одиноких громадян (житловими приміщеннями спільно користуються кілька осіб, які не перебувають у сімейних стосунках), розраховується згідно з цим Порядком. Вартість послуг з розрахунку на ліжко-місце визначається як добуток тарифу на норму житлової площі для однієї особи в гуртожитку.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-2535 цс 15.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи наведене, а також тривалий час користування зазначеним житлом, (з 1993 року), суди дійшли правильного висновку, що позивач набув право користування житловим приміщенням у гуртожитку на законних підставах, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимоги ПП «Вагран» про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення його із спірного житлового приміщення без надання іншого житла зі звільненням від особистих речей.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про необґрунтовану відмову судів попередніх інстанцій у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за користування житловим приміщенням у гуртожитку слід зазначити наступне.

На обґрунтування позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за користування житловим приміщенням у гуртожитку заявник посилався на те, що розмір такої оплати визначений рішенням засновника ПП «Вагран» від 01 травня 2014 року, а саме встановлено плату за кімнату площею 16, 5 кв. м в розмірі 400 грн, за кімнату площею 22, 5 кв. м - 500 грн.

Зазначеним доводам суди попередніх інстанцій надали належну оцінку, зазначивши, що в порушення вищенаведених норм матеріального права, рішення про встановлення розміру плати за користування житловим приміщенням в гуртожитку не містить даних про показники (складові) оплати за проживання у гуртожитку, відтак визначений ПП «Вагран» розмір плати не може вважатись обґрунтованим.

Крім того, до 19 серпня 2015 року (набрання чинності Положенням про гуртожитки 2015 року) плата за користування приміщеннями у гуртожитках, що перебувають у відособленому користуванні громадян, визначалась по ставках квартирної плати, установлених для будинків державного та громадського житлового фонду, відтак вимоги позивача про стягнення заборгованості за користування приміщенням в гуртожитку за період з 01 червня 2014 року по 19 серпня 2015 року по ставках, визначених в рішенні власника гуртожитку, є безпідставними.

Таким чином, за відсутності даних з чого складається сума нарахованої заявником заборгованості, за якими тарифами ПП «Вагран» проведений розрахунок розміру плати за гуртожиток, а також за відсутності погодженого сторонами розміру такої плати в договорі найму житлового приміщення, суди попередніх інстанцій дійшли законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за користування кімнатою в гуртожитку, розрахованої на підставі рішення ПП «Вагран».

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин, встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, а тому дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для виселення ОСОБА_1 із спірного житлового приміщення без надання іншого житла зі звільненням від особистих речей та стягнення з нього заборгованості зі сплати за користування житлом.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Вагран» залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 03 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська