Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 562/2286/15-ц

провадження № 61-32132св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 січня 2018 року у складі судді Чорного І. А. та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Григоренка М. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: відділ освіти Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області, Здолбунівська районна державна адміністрація Рівненської області,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2016 року у справі за його позовом до відділу освіти Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області, Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області (далі - Здолбунівська РДА Рівненської області) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Заява мотивована тим, що йому 05 квітня 2017 року стало відомо про обставини, передбачені пунктом 3 частиною другою статті 361 ЦПК України 2004 року, які є підставою для перегляду справи у зв`язку з нововиявленими обставинами. Підставою для подання позову був наказ відділу освіти Здолбунівської РДА від 31 серпня 2015 року №211-к «Про звільнення ОСОБА_1 » з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за пунктом 3 частиною першою статті 41 КЗпП України (вчинення працівником, який виконує виховні функції аморального проступку несумісного з продовженням даної роботи з 01 вересня 2015 року). Приймаючи рішення про звільнення позивача відділ освіти керувався протоколом РВ УМВС України в Рівненській області № 017687 про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 178 КУпАП від

10 серпня 2015 року, постановою РВ УМВС України у справі про адміністративне правопорушення від 10 серпня 2015 року № 017687. Постановою начальника Здолбунівського відділення поліції ГУНП в Рівненській області від 12 лютого 2016 року справу про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 178 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито на підставі статті 38 КУпАП, у зв`язку із закінченням термінів давності притягнення до адміністративної відповідальності. Вказану постанову позивач оскаржив до суду, однак результату по її перегляду на час розгляду цієї справи ще не було, про що він неодноразово наголошував в судовому засіданні. Після ухвалення рішення Здолбунівського районного суду від 17 березня 2016 року йому стало відомо ще про одну постанову начальника Здолбунівського відділення поліції ГУНП в Рівненській області від 01 березня 2016 року у справі про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 178 КУпАП, яку він також оскаржив. 05 квітня 2017 року Житомирським апеляційним адміністративним судом було скасовано постанови про адміністративне правопорушення від

12 лютого 2016 року серії № 002841 та від 01 березня 2016 року, а провадження у справі щодо ОСОБА_1 закрито в порядку пункту 1 статті 247 КУпАП, за реабілітуючими обставинами, а саме за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Вказаною постановою суду апеляційної інстанції спростовано факт його появи у нетверезому вигляді у громадському місці, у зв`язку із чим відносно нього було складено відповідний протокол, а також звільнено з роботи. Наголошує також на тому, що судом першої інстанції було надано неправильну оцінку показанням свідків ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , проігноровано свідчення ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 Вказує, що його звинувачують у тому, що знаходячись у відпустці, він перебував у громадському місці в нетверезому стані, однак жодних актів про перебування у нетверезому стані складено не було, письмових пояснень по цьому факту відібрано не було, а обвинувачення побудовано лише на показаннях осіб, які є добрими знайомими заявника в міліцію ОСОБА_7 , з яким у нього тривалий час неприязні стосунки.

У зв`язку з викладеним позивач просив задовольнити його заяву про перегляд рішення суду першої інстанції від 17 березня 2016 року за нововиявленими обставинами, скасувати це рішення та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 січня

2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року, задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2016 року.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2016 року скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Судові рішення мотивовані тим, що скасування постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року у справі

№ 562/344/16-а постанови про адміністративне правопорушення від 12 лютого та 01 березня 2016 року та закриття провадження у цій справі за пунктом 1 статті 247 КУпАП, у зв`язку з реабілітуючими обставинами, а саме за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, не спростовує вчинення ОСОБА_1 аморального проступку, не сумісного з продовженням роботи, оскільки аморальний проступок може не містити склад проступку адміністративного, кримінального правопорушення, тощо. Крім того, вчинення ОСОБА_1 аморального проступку, який став причиною його звільнення підтверджено доказами, які не спростовані ним. Таким чином підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі відсутні, оскільки його було правомірно звільнено з посади директора на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23 січня 2018 року є ідентичним змісту рішення суду першої інстанції від 17 березня 2016 року, яке було ним скасоване, за виключенням посилання в скасованому рішенні на те, що адміністративна справа відносно ОСОБА_1 закрита на підставі статті 38 КУпАП у зв`язку із закінченням термінів давності притягнення його до відповідальності, що не є реабілітуючою обставиною. Вказує, що рішенням Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за фактом, який став підставою видання роботодавцем наказу про його звільнення, закрито в порядку пункту 1 статті

247 КУпАП, за реабілітуючими обставинами, зокрема за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Судами обох інстанцій не враховано, що показання свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 є суперечливими, крім того вказані особи навіть не були допитаними судом під час розгляду справи. Також не було надано належної оцінки поясненням свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які вказували, що 25 липня 2015 року вони бачили ОСОБА_1 в тверезому вигляді. Не відповідає обставинам справи висновок місцевого суду про те, що він відмовився надати відділу освіти Здолбунівської районної державної адміністрації письмове пояснення щодо факту, який стався 25 липня 2015 року. Подія про знаходження його в п`яному вигляді в громадському місці не знайшла свого підтвердження. Для встановлення факту перебування особи в стані алкогольного сп`яніння в громадському місці необхідне спеціальне дослідження. У матеріалах справи відсутні будь-які докази про направлення його на таке дослідження. Жодних доказів вчинення ним аморального проступку судом не встановлено. Також зазначає, що в справі судова експертиза не була призначена, а наданий висновок експерта, проведений на замовлення голови Здолбунівської РДА, викликає сумніви щодо його дійсності, оскільки на експерте дослідження було направлено не оригінал запису, а диск для лазерних систем зчитування формату CD-R, який не є первинним джерелом, з якого проводилась фото- та відеозйомка, а експертний висновок не надає відповіді на головне питання, чи знаходилась зображена на фото людина в стані алкогольного сп`яніння, оскільки позивача звинувачують саме в тому, що він 25 липня 2015 року перебував у стані алкогольного сп`яніння у громадському місці.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив відділу освіти Здолбунівськогої РДА та Здолбунівської РДА на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вказано, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно з`ясували всі обставини, що мають значення для справи, тому оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги є безпідставними та такими, що не впливають на законність цих рішень.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що з 01 вересня 1987 року ОСОБА_1 працював на посаді директора Будеразької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Здолбунівської районної ради Рівненської області, що підтверджується записами його трудової книжки (а. с. 7-8 том 1).

Наказом відділу освіти Здолбунівської РДА від 31 серпня 2015 року

№ 211-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора вказаної школи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України - вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку несумісного з продовженням роботи, з 01 вересня 2015 року (а. с. 13, 40 том 1).

Підставою для звільнення став факт висвітлення на сторінках Інтернет видання «Здолбунів ком» ІНФОРМАЦІЯ_1 відео та фотографії щодо директора Будеразької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Здолбунівської районної ради Рівненської області ОСОБА_1 , який лежав на узбіччі дороги у неохайному вигляді в громадському місці, з посиланням на перебування його у стані сп`яніння.

Висновком експертного дослідження від 16 березня 2016 року № 7-3ДФ встановлено, що у фотозображення ознак внесення змін не виявлено (а. с. 187-199 том 1).

Під час розгляду справи судом свідки вказаного факту ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 пояснили, що 25 липня 2015 року о 12:00 годині вони побачили директора школи ОСОБА_1 ., який лежав на узбіччі дороги у нетверезому стані та мав неохайний зовнішній вигляд. Дані факти вони зняли на камеру мобільного телефону, а зроблене відео виклали в Інтернет.

Вказана подія набула широкого розголосу, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями скрін-шотів газет та інтернет-видань (а. с. 114-120, 124-125 том 1).

По факту перебування ОСОБА_1 25.07.2015 року у нетверезому стані було внесено повідомлення до Здолбунівського РВ УМВС (а. с. 43 том 1).

З копії акта від 28 серпня 2015 року, складеного та підписаного ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , вбачається, що ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень за фактом, що був виявлений 25 липня 2015 року

(а. с. 41 том 1).

05 квітня 2017 року Житомирським апеляційним адміністративним судом були скасовані постанови про адміністративне правопорушення від 12 лютого

2016 року серії № 002841 та від 01 березня 2016 року, а провадження в справі щодо ОСОБА_1 закрито в порядку пункту 1 статті 247 КУпАП, за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а. с. 85-87 том 2).

Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.

До суб`єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у статті 50 Закону України «Про освіту», а саме: керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти.

Отже, позивач у цій справі належить до категорії працівників, які можуть бути звільнені на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України.

Звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.

Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).

Зокрема, аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб. Так, аморальним проступком слід вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську; гідність тощо.

Законодавством не визначено переліку аморальних проступков, наявність чи відсутність яких підлягає встановленню та оцінці з урахуванням обставин конкретної справи.

Директор школи, як керівна особа яка бере участь у навчально-виховному процесі згідно статті 50 Закону України «Про освіту» належить до суб`єктів, які можуть бути звільнені відповідно до пункту 3 статті 41 КЗпП України за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

Відповідно до частини першої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов`язки.

За змістом статті 56 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов`язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати в дітей і молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком.

Аналіз вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, вчитель, педагог, вихователь зобов`язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України.

Із підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (пункт 3 стаття 41 КЗпП), можуть бути звільненні лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, зокрема й директор школи, який як керівна особа бере участь у навчально-виховному процесі. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.

До таких висновків дійшов Верховний Суд України у своїх постановах від

11 лютого 2015 року справа № 6-248цс14 та від 22 березня 2017 року справа

№ 6-3135цс16, підстав відступати від яких колегія суддів не вбачає.

Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову виходили з того, що факт вчинення позивачем аморального проступку підтверджено не лише протоколом РВ УМВС України в Рівненській області Здолбунівського району від 10 серпня 2015 року № 017687 та постановою цього ж органу від 10 серпня 2015 року № 017687, яка була скасована, але й фотографіями та відео, які були зроблені очевидцями та які свідчать про те, що ОСОБА_1 лежав на узбіччі дороги, мав неохайний вигляд з ознаки сп`яніння.

Доводи позивача про неправомірне його звільнення з підстав вчинення ним аморального проступку після скасування постановою апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року у справі № 562/344/16-а постанов про адміністративне правопорушення від 12 лютого 2016 року серії РВ № 002841 та від 01 березня 2016 року, якими його було притягнуто до адміністративної відповідальності за перебування у стані алкогольного сп`яніння, за реабілітуючих обставин, зокрема за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення є безпідставними, з огляду на таке

У цій справі суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання про наявність правових підстав для звільнення з роботи за вчинення аморального проступку, не вирішували питання про обґрунтованість притягнення

ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, а надавали оцінку встановленим в ході дисциплінарного провадження фактам і з`ясованим обставинам, які мають важливе значення для прийняття рішень про вчинення особою аморального проступку та жодним чином не встановлювали доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті

6 Конвенції притягнення особи до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, встановлені у адміністративному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися у контексті правил службової етики, навіть якщо особа була у адміністративному провадженні виправданою чи таке провадження було закрите. Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури про притягнення особи до адміністративної відповідальності і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у адміністративно-правовому сенсі. Отже, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Тобто, рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади директора, на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України, хоч і прийнято на підставі, зокрема, відомостей, наявних і у матеріалах провадження про притягнення його до адміністративної відповідальності, однак ґрунтується на самостійних правових підставах, зокрема показах очевидців, фото- та відеозйомці.

Отже, дисциплінарне провадження не вимагає додержання принципу презумпції невинуватості, а ОСОБА_1 в змагальній процедурі дисциплінарного провадження належними та допустимими доказами не спростував тієї обставини, що він 25 липня 2015 року лежав на узбіччі дороги та мав неохайний зовнішній вигляд. Будь-яких логічних пояснень цього факту ОСОБА_1 не надав.

Судами було встановлено, що ОСОБА_1 у відділі освіти Здолбунівської РДА відмовився надавати пояснення за фактом, що був виявлений 25 липня

2015 року.

Таким чином, вчинення ОСОБА_1 аморального проступку, який став причиною для його звільнення, підтверджено доказами, які не спростовані ним, тому суди обох інстанцій дійшли правильного висновку, що його звільнення на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України є правомірним.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у касаційні скарзі доводи є аналогічними доводам, наведеним в апеляційній скарзі, яким апеляційним судом надана належна оцінка.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення питання про позбавлення батьківських прав залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько Є. В. Петров С. П. Штелик