Справа № 628/2643/19
Провадження № 2-о/628/224/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2019 року Куп`янський міськрайонний суд Харківської області
в складі: головуючого - судді Коваленко .О.А.
за участю: секретаря Горбашової І.М.
представника заявника адвоката Желанової О.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Куп`янську цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , представник заявника: адвокат Желанова Оксана Борисівна, заінтересована особа: Куп`янський районний відділ ГУДМСУ в Харківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,-
ВСТАНОВИВ:
27 серпня 2019 року представник заявника звернулась до суду із заявою про встановлення факту його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), вказавши наступне.
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Тернове Острогозького району Воронізької області. Приблизно у віці одного року родичі привезли його в Україну. В м. Дніпропетровськ (наразі м. Дніпро) він навчався у школі № 63, яку так і не закінчив. В армії він не служив, офіційно не працював і документи не отримував. У 1991 році був затриманий та перебував у спецустанові розподільника УВС м. Дніпропетровська. 20 грудня 1991 року його було звільнено і документовано паспортом громадянина СРСР (серія НОМЕР_1 , виданий відділом внутрішніх справ Бабушкінського райвиконкому м. Дніпропетровськ 20 грудня 1991 року). У 1999 році він переїхав на постійне місце проживання в Куп`янський район Харківської області, а саме: АДРЕСА_1 , де був зареєстрований, про що свідчить штамп реєстрації в радянському паспорті. Пізніше паспорт громадянина СРСР було втрачено. Співробітники Куп`янського РВ ГУ ДМСУ в Харківській області роз`яснили йому, що для отримання паспорта громадянина України необхідно підтвердити належність заявника до громадянства України. З території ані УРСР, ані сучасної України він ніколи не виїжджав на постійне місце проживання до будь-якої іншої держави, а 24 серпня 1991 року і 13 листопада 1991 року він фактично знаходився і постійно проживав в Україні в. м. Дніпропетровськ. Однак, оскільки він на той час ще не був документований паспортом, місце його проживання зареєстровано не було, а отже і немає офіційно зафіксованої інформації стосовно його реєстрації. Факт знаходження заявника в Україні станом на зазначені вище дати підтверджується листом ГУ ДМС в Дніпропетровській області від 16 квітня 2019 року, в якій зазначено, що «… ОСОБА_1 , 28.07.1972 ІНФОРМАЦІЯ_1 був документований 20.12.1991 р. ВВС Бабушкінського райвиконкому м. Днапропетровська паспортом громадянина колишнього СРСР (…) у зв`язку зі звільненням із спецустанови розподільника УВС м. Дніпропетровська на підставі постанови про звільнення від 20.12.1991 року», що може свідчити про те, що він певний період часу напевно перебував у м. Дніпропетровськ, а саме в спецустанові, у тому числі і 13 листопада 1991 р. та 24 серпня 1991 р. Проте, згідно відповіді Дніпропетровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області всі матеріали, в яких могла міститися така інформація знищено через сплив строку зберігання. Таким чином, хоча заявник і проживав постійно на території України, як станом на 24 серпня 1991 року, так і станом на 13 листопада 1991 року, остаточно цей факт можуть підтвердити тільки свідки. За таких обставин, заявник вимушений звернутися до суду з даною завою.
Заявник та його представник адвокат Желанова О.Б. в судовому засіданні заяву підтримали та просять її задовольнити.
Представник заінтересованої особи Куп`янського районного відділу ГУДМСУ в Харківській області заперечувала проти задоволення заяви, посилаючись на недоведеність факту проживання ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Суд, заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
З оглянутої в судовому засіданні, витребуваної з матеріалів кримінального провадження № 85040264 копії паспорта громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , виданого відділом внутрішніх справ Бабушкінського райвиконкому м. Дніропетровська 20 грудня 1991 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Тернове Острогозького району Воронізької області. В паспорті станом на 20 грудня 1991 року він був зареєстрований в м. Дніпропетровськ.
З довідки, виданої 16 квітня 2019 року ГУ ДМС України в Дніпропетровський області вбачається, що за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМСУ в Дніпропетровський області ОСОБА_1 зареєстрованим або знятим з реєстраційного обліку на території Дніпропетровської області не значиться. Згідно обліків Шевченківського РВ у м. Дніпрі ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був документований 20.12.1991 року ВВС Бабушкінського райвиконкому м. Дніпропетровська паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 у зв`язку зі звільненням з спецустанови розподільника УВС м. Дніпропетровська на підставі постанови про звільнення від 20.12.1991 року. В заяві на отримання зазначеного вище паспорта колишнього СРСР (форма 1) у службових відмітках мається інформація про запит від 21.03.2002 та 22.03.2004 року Куп`янським РВ Харківської області стосовно тотожності особи та підтвердження оформлення паспорта. 17.02.2005 року з Куп`янським МРВВС надійшов запит про розшук зазначеної особи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» в редакції від 18.01.2001 громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України або відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону на момент набрання чинності Законом ( 13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Оскільки у 2016 році відбулася реформа системи реєстрації в Україні, ДМС на сьогодні не володіє актуальною інформацією про зареєстрованих осіб. Наявні архівні документи не передавалися на постійне зберігання до територіальних органів ДМС. В зв`язку з вищевикладеним, підтвердити належність до громадянства України гр.. ОСОБА_1 не є можливим через відсутність документальних даних щодо його проживання на території Дніпропетровської області в Україні на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або на момент набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), що однозначно вимагається згідно зі ст.. 3 ЗУ «Про громадянство України» від 1801.2001 року (а.с. 8,9).
Згідно довідки № 38/309 від 15 травня 2019 року, виданої начальником ІТТ № 1 ГУНП в Дніпропетровські області відповідно Переліку документальних матеріалів і строків їх зберігання, затвердженого наказом МВс України від 1997 р. № 08 та № 519 від 2002 р., строк зберігання яких - 3 роки. Актом про відбирання на знищення і знищення справ, журналів в ізоляторі тимчасового тримання для затриманих та взятих під варту осіб Дніпропетровського міського управління УМВСУ в Дніпропетровській області відібрані та знищені такі справи і журнали, строк зберігання яких закінчився. Серед знищених справи знаходились книги, журнали, акти та відомості за 1991 рік (а.с. 10).
Довідкою № 454, виданою 17 травня 2019 року виконавчим комітетом Осинівської сільської ради Куп`янського району Харківської області підтверджується, що ОСОБА_1 мешкає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11).
Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення;
Частиною 2 статті 315 ЦПК України, визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
З аналізу наведених норм закону вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 р. № 2235ІІІ «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235ІІІ) є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 ст.3 цього Закону.
При цьому, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 р.) або набрання чинності Законом №2235?ІІІ (13 листопада 1991р.). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст.293 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991р.; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 р. або станом на 13 листопада 1991 р.; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 р. чи 13 листопада 1991 р.; постійного проживання особи на території України чи УРСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.
Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, необхідно керуватися, крім Закону №2235ІІІ, також Указом Президента України від 27 березня 2001 р. № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України №8(144)'2012 29 Аналіз судової практики «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).
Так, відповідно до положень Закону №2235ІІІ та Порядку, заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.
Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, судом встановлено, що у 1991 році ОСОБА_1 був затриманий і знаходився у спецустанові розподільника УВС м. Дніпропетровська, 20 грудня 1991 року його було звільнено і документовано паспортом громадянина СРСР. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який є рідним братом заявника, підтвердили факт його постійного проживання на території України, а саме у м. Дніпропетровськ, станом на серпень-листопад 1991 року.
Таким чином, факт проживання заявника на території України станом на момент проголошення незалежності України, а саме 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами та має для нього юридичне значення, іншим шляхом зазначений факт встановити неможливо, у зв`язку з чим заява підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 89, 263-265, 315, 319 ЦПК України, суд, -

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Куп`янський міськрайонний суд шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 10 жовтня 2019 року.
Головуючий Коваленко О.А.