Ухвала

Іменем України

01 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 754/14783/17

провадження № 61-17167ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр Деснянського району м. Києва» про визнання дії неправомірними, визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр Деснянського району м. Києва» (далі - КНП «Консультативно - діагностичний центр Деснянського району м. Києва») задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря - стоматолога - терапевта філії № 3 комунального підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва. Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря - стоматолога - терапевта філії № 3 комунального підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва. Стягнуто з КНП «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 18 990 грн 40 коп., моральну шкоду у розмірі 20 тис. гривень. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про постановлення окремої ухвали щодо виплати їй різниці у заробітку за весь час затримки виконання судового рішення. Обґрунтувала заяву тим, що КНП «Консультативно - діагностичний центр Деснянського району м. Києва» свідомо затягувало виконання судового рішення, отже за період з 04 квітня 2018 року вона має право на отримання середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в розмірі 331 233 грн 51 коп.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали суду залишено без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року про відмову в постановленні окремої ухвали відмовлено.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ухвала суду про відмову у задоволення заяви про постановлення окремої ухвали не входить до переліку ухвал, що підлягають оскарженню окремо від рішення суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для продовження її розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив їй у відкритті апеляційного провадження на ухвалу про відмову у постановленні окремої ухвали, яка підлягає апеляційному оскарженню відповідно до пункту 17 частини першою статті 353 ЦПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити з таких підстав.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом з тим, за правилом частини п`ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності судового рішення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на наступне.

Перелік ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду, визначений частиною першою статті 353 ЦПК України.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадженні у справі, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню.

Враховуючи те, що ухвала про відмову у задоволенні заяви про постановлення окремої ухвали не входить до переліку ухвал, визначених частиною першою статті 353 ЦПК України, що підлягають оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 358 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що ухвала суду підлягає апеляційному оскарженню на підставі пункту 17 частини першою статті 353 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки цим пунктом передбачено оскарження окремої ухвали, а не ухвали про відмову у постановленні окремої ухвали.

Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року), не є абсолютним; воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом в такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року).

Умови прийнятності апеляційної скарги згідно з законом мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної скарги (рішення у справі Levages Prestations Services v. France від 23 жовтня 1996 року).

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним та не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр Деснянського району м. Києва» про визнання дії неправомірними, визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович