Справа № 0114/07
Провадження № 22ск/801/2/2019
Доповідач:Матківська М. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 рокуСправа № 0114/07м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Секретар: Пантелеймонова А.І.

За участю: учасників третейського розгляду: позивача ОСОБА_2 і її представника - адвоката Костюк Г.М., представника Вінницької міської ради, як правонаступника відповідача ОСОБА_4 - Кундеуса С.І., особи, яка не брала участі у третейському розгляді ОСОБА_6 і її представника - адвоката Піпка А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за заявою ОСОБА_6 про скасування рішення Постійно діючого Вінницького третейського суду при товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» від 26 липня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним та про визнання права власності на земельну ділянку,

Встановив:

Рішенням Постійно діючого Вінницького третейського суду при товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» від 26 липня 2007 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним та про визнання права власності на земельну ділянку.

Визнано договір купівлі-продажу від 14 липня 2007 року земельної ділянки НОМЕР_2 площею 0,0703 га кадастровий номер НОМЕР_1, цільовим призначенням - для ведення садівництва, що розташована на території Агрономічної сільської ради в садовому товаристві «Комунальник-1», укладений між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_4, дійсним.

Визнано право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 площею 0,0703 га кадастровий номер НОМЕР_1, цільовим призначенням - для ведення садівництва, що розташована на території Агрономічної сільської ради в садовому товаристві «Комунальник-1», за ОСОБА_2.

21 грудня 2018 року ОСОБА_6 звернулась в суд із заявою про скасування рішення третейського суду.

Заяву мотивувала тим, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходиться цивільна справа № 127/14472/18 за її позовом до ОСОБА_2, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору - Державного підприємства «Вінницький науково-дослідний та проектний інституту землеустрою», Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Вона є власником земельної ділянки площею 0,0703 га кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована за адресою: вулиця Помаранчева в м. Вінниці, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданого Агрономічною сільською радою народних депутатів 17 серпня 2001 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1845.

Згідно із п. 2 розділу VП Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

21 вересня 2016 року вона замовила у МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури» виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для індивідуального садівництва. У 2017 році технічна документація була виготовлена.

По межі В-Г її земельної ділянки розташована земельна ділянка ОСОБА_2.

Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 11.08.2017 року у 2008 році на земельну ділянку ОСОБА_2 (кадастровий номер НОМЕР_1) розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробником якої є ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

Відповідно до матеріалів організації садових товариств, які були надані МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури», виявлено невідповідність промірів зазначених в Державному акті на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 (кадастровий номер НОМЕР_1) промірам зазначеним в проекті розподілу садового товариства СТ «Комунальник 1» Агрономічної сільської ради.

Згідно повідомлень про виявлення органом, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, у документації із землеустрою/оцінки земель помилки, допущеної у його відомостях № /1 та № /1, виданих 12.04.2018 року державним кадастровим реєстратором Захаревич О.С. № /1 виявлення співпадіння площ земельних ділянок ОСОБА_6 і ОСОБА_2: у виданому ОСОБА_2 державному акті має місце накладення на земельну ділянку ОСОБА_6, оскільки невідповідність промірів має місце саме на земельній ділянці ОСОБА_2

Рішенням державного кадастрового реєстратора Захаревич О.С. від 12.04.2018 року № РВ-018 їй відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв'язку з невідповідністю площ земельних ділянок, так перетин ділянок з ділянкою НОМЕР_3 площа співпадає на 9,9696 %, перетин ділянок з ділянкою НОМЕР_1 площа співпадає на 11,2462 %. Рекомендовано звернутися в проектну організацію для уточнення координат поворотних точок меж земельної ділянки і усунення накладення на суміжні земельні ділянки. В разі неможливості вирішення питання відновлення меж земельної ділянки згідно Державного акта на право приватної власності на землю від 17 серпня 2001 року їй рекомендовано звернутися до суду.

Вона намагалася шляхом проведення експертизи додатково встановити факт того, що згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 має місце накладення на її земельну ділянку і з цією метою виготовила технічну документацію на власну земельну ділянку і як просив ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» надати розроблену цим підприємством документацію із землеустрою щодо земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Вінниця вул. Помаранчева і належить ОСОБА_2, однак у відповіді № 0561 від 29.01.2018 року на адвокатський запит вказано, що така документація в архіві підприємства відсутня.

Тому вона звернулася в суд із позовом про визнання недійсним Державного акта серії НОМЕР_6 на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 24.07.2012 року, за яким 30 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі за № 127/14472/18.

У підготовчому судовому засіданні 30 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_2 надала як підставу видачі їй Державного акта на землю рішення Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «ТВ Всеукраїнська» по справі № 0114/07 від 26.07.2007 року та виконавчий лист, виданий 26.02.2009 року на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Вінниці у справі без номера від 18.09.2008 року.

Зі змісту оскаржуваного рішення третейського суду вбачається, що позивач ОСОБА_2 звернулася до Постійно діючого Вінницького третейського суду при товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» із позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним і визнання права власності на земельну ділянку.

В рішенні третейського суду зазначено, що позивач в своєму позові вказала про те, що 14 липня 2007 року між нею і відповідачем ОСОБА_4 укладено договір, у відповідності до умов якого відповідач передав їй у власність належну йому земельну ділянку за НОМЕР_2 кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0703 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що розташована на території Агрономічної сільської ради в садовому товаристві «Комунальник-1», яка належала відповідачу ОСОБА_4 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5 № б/н, виданого Агрономічної сільською радою 12 липня 1995 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за № 249.

Рішенням Постійно діючого Вінницького третейського суду від 26 липня 2007 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Дане рішення третейського суду вважає незаконним і таким, що підлягає скасуванню з тих підстав, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про право і обов'язки особи, яка не брала участі у справі, а саме ОСОБА_6; при ухваленні рішення третейським судом були порушені норми матеріального права і усталену практику їх застосування, а саме норми частини 2 статті 220 та статей 210 і 640 ЦК України, а також порушено вимоги Закону України «Про третейські суди», оскільки третейський суд розглянув спір, який сторони не могли передати на вирішення третейського суду, сторони не укладали третейської угоди і по суті не було ніякого третейського розгляду.

В судовому засіданні заявник і її представник підтримали заяву з наведених у ній підстав.

Позивач третейського розгляду і її представник заперечили проти задоволення заяви, підтримавши письмові пояснення, викладенні у запереченні.

Відповідач третейського розгляду ОСОБА_4 помер 28 жовтня 2007 року, що підтверджено копією актового запису про смерть № 3031 від 30 жовтня 2007 року, надісланою на запит суду Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану 30 січня 2019 року за № 297-16.3-30 (а. с. 136-138).

Згідно з даними із Спадкового реєстру та архівними даними спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася, про що на запит суду повідомила Перша вінницька державна нотаріальна контора 29 січня 2019 року за вихідним № 325/02-14 (а. с. 134).

За клопотанням представника позивача третейського розгляду ОСОБА_2 - адвоката Костюк Г.М. ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року залучено до участі у справі правонаступника відповідача третейського розгляду ОСОБА_4 - Вінницьку міську раду.

Вінницька міська рада надала письмові пояснення по справі, де зазначила, що на її думку заява до задоволення не підлягає, оскільки Вінницька міська рада є неналежним співвідповідачем по даній справі; для відновлення можливого порушеного права заявника, вона повинна визнавати недійсним саме Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 12 липня 1995 року і належним доказом по предмету справи може бути виключно висновок земельно-технічної експертизи.

У судовому засіданні представник Вінницької міської ради заперечив проти задоволення заяви ОСОБА_6

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши наявні і ній докази і наведені заявником доводи щодо підстав для скасування рішення третейського суду та заперечення учасника третейського розгляду - позивача і його представника, письмові пояснення представника правонаступника відповідача третейського розгляду, вважає, що заява підлягає до задоволення за таких підстав.

По справі судом встановлено, що рішенням Постійно діючого Вінницького третейського суду при товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» від 26 липня 2007 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним та про визнання права власності на земельну ділянку.

Визнано договір купівлі-продажу від 14 липня 2007 року земельної ділянки НОМЕР_2 площею 0,0703 га кадастровий номер НОМЕР_1, цільовим призначенням - для ведення садівництва, що розташована на території Агрономічної сільської ради в садовому товаристві «Комунальник-1», укладений між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_4, дійсним.

Визнано право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 площею 0,0703 га кадастровий номер НОМЕР_1, цільовим призначенням - для ведення садівництва, що розташована на території Агрономічної сільської ради в садовому товаристві «Комунальник-1», за ОСОБА_2 (а.с.9).

Із цього рішення вбачається, що земельна ділянка площею 0,0703 га, що розташована на території Агрономічної сільської ради в садовому товаристві «Комунальник-1» з цільовим призначенням - для садівництва, належала відповідачу ОСОБА_4 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5 № б/н, виданого Агрономічною сільською радою 12 липня 1995 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за № 249.

У Державному акті вказано, що дана земельна ділянка передана ОСОБА_4 на підставі рішення 15 сесії 21 скликання Агрономічної сільської ради від 31 березня 1994 року (а. с. 121).

На підставі рішення третейського суду ОСОБА_2 виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 площею 0,0703 га, що розташована: Вінницька область Вінницький район Агрономічна сільська рада СТ «Комунальник-1» діл. 199 (за межами населеного пункту), з цільовим призначенням - для ведення садівництва, кадастровий номер - НОМЕР_1 (а. с. 13).

Із акту приймання-передачі межових знаків на зберігання, без зазначення дати, вбачається, що земельна ділянка площею 0,0703 га, що надана у власність ОСОБА_2 межує по точках «2» і «3» довжиною 39,50 м із земельною ділянкою власника ОСОБА_6 (а. с. 18).

Заявник ОСОБА_6 є власником суміжної із земельною ділянкою, що належить ОСОБА_2, земельної ділянки площею 0,0703 га кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована за адресою: вулиця Помаранчева в м. Вінниці, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданого Агрономічною сільською радою народних депутатів 17 серпня 2001 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1845 (а. с.12).

Повідомлення про виявлення органом, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, у документації із землеустрою/оцінки земель помилки, допущеної у його відомостях свідчить про виявлення у технічній документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок, 18.02.2008; помилки, а саме не вірні координати поворотних точок меж земельної ділянки (площа співпадає на 11,2462 %), допущеної у земельній ділянці за кадастровим номером НОМЕР_1, для виправлення якої слід звернутися в проектну організацію для уточнення координат поворотних точок меж земельної ділянки для подальшого внесення їх в базу ДЗК (а. с. 21).

12 квітня 2018 року державним кадастровим реєстратором прийнято рішення № РВ-018 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з таких підстав: невідповідності електронного документа установленим вимогам; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (а. с. 23).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про третейські суди» цей Закон регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні, встановлює вимоги щодо третейського розгляду з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних і юридичних осіб. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Завданням третейського суду, згідно вимог ст. 3 Закону України «Про третейські суди» є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів сторін третейського розгляду шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.

Згідно вимог статті 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про третейські суди» третейські суди вирішують спори на підставі Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів та міжнародних договорів України. Третейський суд у випадках, передбачених законом або міжнародним договором України, застосовує норми права інших держав. У разі відсутності законодавства, що регулює певні спірні відносини, третейські суди застосовують законодавство, яке регулює подібні відносини, а за відсутності такого третейські суди застосовують аналогію права чи керуються торговими та іншими звичаями, якщо останні за своїм характером та змістом властиві таким спірним відносинам.

Третейський суд, з додержанням вимог цього Закону, у тому числі вимог статті 27 Закону, самостійно вирішує питання про наявність або відсутність у нього компетенції для розгляду конкретної справи.

За правилами частини 1 статті 45 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду приймається після дослідження усіх обставин справи третейським суддею, що одноособово розглядав справу, або більшістю голосів третейських суддів, які входять до складу третейського суду. Рішення оголошується у засіданні третейського суду.

Статтею 46 Закону України «Про третейські суди» визначені вимоги до рішення третейського суду. Зокрема, у рішенні третейського суду повинні бути зазначені: висновок про компетенцію третейського суду, обсяг його повноважень за третейською угодою та норми законодавства, якими керувався третейський суд при прийнятті рішення.

Так, в оскаржуваному рішенні зазначено, що при його ухваленні третейський суд керувався нормами цивільного і земельного законодавства, а саме: статтями 317, 657, 658, частинами 1 і 2 статті 220, частиною 1 статті 334 ЦК України і статтею 90 ЗК України.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4).

Згідно вимог статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч. 1). Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (ч. 2). Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу (ч. 3).

Частиною 1 статті 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 13 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений , чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Задовольняючи позовні вимоги, третейський суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не врахував, що договір купівлі-продажу земельної ділянки в силу ст. 657 ЦК України підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем третейського розгляду ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно, відчужене за вказаним договором.

При цьому необхідно зазначити наступне: як вбачається з рішення третейського суду по справі № 0114/07 (а. с. 9), позивачем були заявлені вимоги: про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним та про визнання права власності на земельну ділянку.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України (пункт 7 частини 1 цієї статті в редакції, що діяла на момент третейського розгляду і пункт 11 частини 1 цієї статті в чинній редакції)).

У Рішенні Конституційного Суду України N 1-рп/2008 від 10.01.2008 визначено, що третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3, є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України. Третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (стаття 125 Конституції України). Таким чином, третейські суди не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя, а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції.

Таким чином, якщо згідно з положеннями чинного законодавства певне питання вирішується "судом", "у судовому порядку", "на підставі рішення суду" тощо, слід вважати, що йдеться лише про державні суди. Отже, відповідні питання не підлягають розгляду у третейських судах. Тому виключно державними судами розглядаються справи, зокрема щодо визнання правочину дійсним або недійсним (відповідно до положень Цивільного кодексу України (зокрема, ч. 2 ст. 218, ч. 3 ст. 215 та інші).

Оскарження рішення третейського суду визначається статтею 51 Закону України «Про третейські суди», згідно вимог якої рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав: 1) справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16 - 19 цього Закону; 5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Заяву про скасування рішення третейського суду може бути подано до компетентного суду сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейського суду.

Скасування компетентним судом рішення третейського суду не позбавляє сторони права повторно звернутися до третейського суду, крім випадків, передбачених цією статтею.

У разі, якщо рішення третейського суду скасовано повністю або частково внаслідок визнання компетентним судом недійсною третейської угоди або через те, що рішення прийнято у спорі, який не передбачений третейською угодою, чи цим рішенням вирішені питання, що виходять за межі третейської угоди або рішення прийнято у справі, не підвідомчій третейському суду, відповідний спір не підлягає подальшому розгляду в третейських судах.

Відповідно до статті 458 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

З урахуванням наведеного суд вважає, що справа, по якій прийнято рішення третейського суду не підвідомча третейському суду відповідно до закону та згідно вимог п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суд» та п. 1 ч. 2 ст. 458 ЦПК України таке рішення третейського суду підлягає до скасування, а заява ОСОБА_6 підлягає до задоволення.

Вирішуючи питання щодо строку оскарження заявником ОСОБА_6 рішення третейського суду, суд виходить із наступного.

У відповідності до пункту 2 частини 5 статті 454 ЦПК України, заява про скасування рішення третейського суду подається протягом дев'яноста днів особою яка не брала участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про її права та обов'язки, з дня, коли вона дізналася або могла дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

Верховний Суд України в цивільній справі за № 6-17цс17 висловив таку правову позицію: «Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, яка регулює питання початку перебігу строку позовної давності, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 (нині діючою ст. 81) ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Отже, в даній справі заявник ОСОБА_6 повинна довести, коли вона дізналася про існування рішення третейського суду і те, що раніше не могла дізнатися про нього, а учасники третейського розгляду, відповідно, повинні довести, що заявник ОСОБА_6 мала можливість дізнатися і дізналася про існування рішення третейського суду раніше.

Заявник ОСОБА_6 зазначає, що про існування рішення третейського суду вона дізналася 30 жовтня 2018 року, коли ОСОБА_2 в підготовчому судовому засіданні під час розгляду іншої цивільної справи за № 127/14472/18 надала до матеріалів тієї справи підставу видачі їй Державного акта, а саме: рішення Постійно діючого третейського суду при товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» справа № 0114/07 від 26 липня 2007 року.

Своєчасність подання заявником ОСОБА_6 заяви про скасування рішення третейського суду заявник мотивувала тим, що вона не була учасником третейського розгляду, не знала і не могла знати про існування такого рішення третейського суду, а після отримання копії Державного акта серії НОМЕР_6 на право власності на земельну ділянку від 24 липня 2012 року, виданого власнику ОСОБА_2, в якому зазначено, що він виданий на підставі рішення третейського суду, вжила всі залежні від неї заходи для отримання копії даного рішення третейського суду, в тому числі шляхом направлення адвокатських запитів, клопотання до суду по цивільній справі № 127/14472/18 про витребування доказів, яке було задоволено ухвалою суду та навіть і після цього рішення третейського суду не було здобуте і лише в судовому засіданні 30 жовтня 2018 року копія оскаржуваного рішення третейського суду була надана суду відповідачем ОСОБА_2 За таких обставин заявник ОСОБА_6 вважає, що вона дізналася про наявність оскаржуваного рішення третейського суду 30 жовтня 2018 року і у визначений законом строк подала відповідну заяву про його скасування.

Заперечуючи проти цього, позивач третейського розгляду справи ОСОБА_2 зазначила, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходиться цивільна справа № 127/14472/18 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» і Відділ у м. Вінниці Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку і скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Зі змісту цієї позовної заяви вбачається, що заявник ОСОБА_6 і її представник уже на час звернення з позовом до суду - 12 червня 2018 року, знали про рішення Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» від 26 липня 2007 року, на підставі якого ОСОБА_2 видано оскаржуваний у цій цивільній справі Державний акт серії НОМЕР_6.

А посилання заявника і її представника, що їм стало відомо про рішення третейського суду від 26 липня 2007 року лише у судовому засіданні 30 жовтня 2018 року під час розгляду цивільної справи № 127/14472/18, коли позивач третейського розгляду ОСОБА_2 надала до матеріалів справи копію цього рішення третейського суду і виконавчий лист від 18 вересня 2008 року, не є такими, що дають правові підстави вважати, що заявником і її представником дотримано процесуальних строків оскарження рішення третейського суду.

Оцінивши такі доводи учасників справи щодо строку оскарження рішення третейського суду від 26 липня 2007 року, суд вважає, що строк оскарження рішення третейського суду не пропущений, оскільки заявник ОСОБА_6 саме 30 жовтня 2018 року, дізналася про існування саме такого рішення третейського суду від 26 липня 2007 року, ухваленого за позовом ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_4, яке послужило підставою для видачі ОСОБА_2 Державного акта на право власності на земельну ділянку, про що було зазначено в цьому акті, та, ознайомившись із його змістом, прийшла до висновку про необхідність його оскарження.

Тому, з огляду на встановлене, суд приходить до висновку, що твердження ОСОБА_6, що вона дізналася про існування рішення третейського суду 30 жовтня 2018 року, знайшло своє підтвердження. До суду із заявою про скасування рішення третейського суду вона звернулася 21 грудня 2018 року, про що свідчить відбиток штемпеля вхідної кореспонденції суду, тобто в передбачений законом строк.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_6 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» від 26 липня 2007 року. При цьому суд має на меті виправити судову помилку, а саме у непідвідомчості спору третейському суду, що тягне за собою порушення права на розгляд справи судом, встановленим законом, як того визначає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим судом врахована позиція Верховного Суду по цивільній справі № 127/15077/14-ц від 21 листопада 2018 року відносно нерухомого майна (в даному випадку житлового будинку), право власності на яке набуте на підставі рішення постійно діючого Вінницького третейського суду при товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» від 15 грудня 2006 року, в тому, що суд має надати оцінку таким обставинам набуття майна і зробити відповідні висновки чи є це майно таким, що набуте у спосіб, передбачений законом та чи можна його визнавати майном набутим на законних підставах.

На підставі викладеного і керуючись ст. 454-460 ЦПК України, суд

Ухвалив:

Заяву ОСОБА_6 про скасування рішення Постійно діючого Вінницького третейського суду при товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» від 26 липня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним та про визнання права власності на земельну ділянку, задовольнити.

Скасувати рішення Постійно діючого Вінницького третейського суду при товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» від 26 липня 2007 року по справі № 0114/07 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним та про визнання права власності на земельну ділянку.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:М.В. Матківська

Повне судове рішення складено 1 березня 2019 року.