12.02.2019 Справа № 363/2817/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Баличевої М.Б.,

секретаря судового засідання Рибка І.Є.

за участю представника позивача Заріцького С.М.,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача Руденко Н.В.,

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою, АДРЕСА_1 наступним чином: у користування ОСОБА_5 виділити житлову кімнату площею - 19,0 км.м.; у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату площею - 11,4 кв.м; у загальному користуванні залишити кухню площею - 8,0 кв.м., вбиральню площею - 1,0 кв.м., ванну кімнату площею - 2,5 кв.м., коридор площею - 3,3 кв.м., передпокій площею - 4,0 кв.м. та вирішити питання розподілу судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 1992 року по 2013 рік він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від цього шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей. У 2003 році на ім'я позивача було придбано квартиру АДРЕСА_1. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29.07.2015 року визнано за відповідачем право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Рішення суду набрало законної сили. Відповідач тривалий час одноособово користується квартирою у власних інтересах, обмежує позивача та їх дітей у користуванні частиною квартири. За спільною домовленістю, позивачу із дітьми було виділено кімнату, але відповідач постійно під різними приводами намагається туди проникнути, через що домовитися про порядок користування приміщенням квартири неможливо, а відповідач не має можливості сплатити позивачу вартість Ѕ частини квартири, у зв'язку із чим між ним та ОСОБА_2 виникають постійні непорозуміння щодо порядку користування квартирою, а тому позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Представник позивача - адвокат Заріцький С.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Руденко Н.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали письмові пояснення по справі та пояснили що в спірній квартирі на даний час проживає ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком. Третя особа по справі ОСОБА_4 зареєстрований, однак не проживає в цій квартирі, а позивач періодично приходить, але також не проживає в ній.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він є сином сторін по справі. Він періодично проживає у спірній квартирі, а періодично у гуртожитку. Після того, як його матір ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з іншим чоловіком, вона почала проживати з ним в цій квартирі. Постійно виникають суперечки щодо користування квартирою.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що з 1992 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 та рішенням суду у 2013 році шлюб між ними було розірвано.

17 червня 2003 року ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_7 двохкінатну квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору купівлі - продажу квартири від 17.06.2003 року, який посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 5225.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя задоволені частково, визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що спірна квартира складається із: двох кімнат, житловою площею 30,4 кв.м., у тому числі одна кімната - 19 кв.м., друга кімната - 11,4 кв.м., кухня - 8,0 кв.м., вбиральня - 1,0 кв.м., ванна кімната - 2,5 кв.м., коридору - 3,3 кв.м., передпокою - 4,0 кв.м., балкона - 1,8 кв.м. Житлові кімнати ізольовані.

З свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_2, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області вбачається, що 30.06.2016 року ОСОБА_2, 05.08.1974 року змінила ім'я на ОСОБА_2.

04 вересня 2018 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та після реєстрації шлюбу змінила прізвище з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3, яке видане Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області.

З довідки про склад сім'ї від 18.09.2018 року № 2236 виданої виконавчим комітетом Вишгородської міської ради Київської області вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані чотири особи: ОСОБА_5 - власник Ѕ частини; ОСОБА_2 - власник Ѕ частини; ОСОБА_11 - син; ОСОБА_4 - син.

З висновків ДОП Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області від 04.01.2016 року та від 30.07.2014 року видно, що між сторонами неодноразово відбувалися конфліктні ситуації та для їх вирішення вони зверталися до Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області.

З акту огляду квартири АДРЕСА_1 від 11.02.2019 року, який складений адвокатом Руденко Н.В. в присутності свідка ОСОБА_12 встановлено, що в зазначеній квартирі в кімнаті ОСОБА_5 останнім разом із сином ОСОБА_4 було встановлено замок, ключі від якого він не надавав відповідачу ОСОБА_2, а тому остання була позбавлена можливості потрапити на балкон цієї квартири, вихід на який розташований у кімнаті ОСОБА_5

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб /співвласників/, належить їм на праві спільної власності /спільне майно/. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою.

Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов'язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками.

Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15).

Як роз'яснено в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" зі змінами, судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю.

Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника /учасників/ цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» /зі змінами/, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення /кухня, коридор тощо/ можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності.

Згідно норм ст.150 ЖК України, ст.ст.383, 405 ЦК України члени сім'ї власника житла мають право на користування спірною квартирою.

Тобто, діти сторін мають право як члени сім'ї власників спірної квартири на користування нею.

Проаналізувавши всі надані докази, з врахуванням всіх вищенаведених обставин, суд вважає, за можливе встановити запропонований позивачем порядок користування приміщеннями квартири, яка складається з 2-х житлових кімнат, а саме: у користування ОСОБА_5 виділити житлову кімнату площею - 19,0 км.м.; у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату площею - 11,4 кв.м; у загальному користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_2 залишити кухню площею - 8,0 кв.м., вбиральню площею - 1,0 кв.м., ванну кімнату площею - 2,5 кв.м., коридор площею - 3,3 кв.м., передпокій площею - 4,0 кв.м.

З врахуванням викладеного, зокрема також статі співвласників житла, їх віку, родинних відносин, інших обставини справи, що вказують на можливість встановлення саме такого порядку користування приміщеннями квартири, оскільки зазначене не призведе до суттєвого погіршення житлових умов позивача чи відповідача та членів їх сім'ї.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені у вигляді судового збору в розмірі 704, 80 грн.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.317, 355, 356, 358, 401,405 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», ст.ст. 12, 13, 81, 141, 158, 258- 265, 354 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою задовольнити.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

-у користування ОСОБА_5 виділити житлову кімнату площею - 19,0 км.м.;

-у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату площею - 11,4 кв.м;

-у загальному користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_2 залишити кухню площею - 8,0 кв.м., вбиральню площею - 1,0 кв.м., ванну кімнату площею - 2,5 кв.м., коридор площею - 3,3 кв.м., передпокій площею - 4,0 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення через Вишгородський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18 лютого 2019 року.

Позивач: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, паспорт громадянина України номер НОМЕР_4, орган який видав паспорт 3228, який проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків та паспортні дані в матеріалах справи відсутні, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Головуючий М.Б. Баличева