ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 березня 2019 року

м.Харків

справа № 646/62/18

провадження № 22-ц/818/1268/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2018 року, постановлене під головуванням судді Теслікової І.І., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 85 726,16 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 14.11.2012 року у розмірі 81 167,77 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з відповідачки на користь позивача судові витрати у розмірі 1 600 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_2 зазначає, що між нею та позивачем не існує кредитних договірних відносин, оскільки кредитний договір між сторонами не укладався, а анкета-заява, яка нею підписана, не свідчить про укладення договору. Крім того, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість по кредитному договору виникла ще 26.01.2014 року, а з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише у січні 2018 року, тобто позивачем пропущений строк позовної давності. Також судом не враховано, що заборгованість по процентам за користування кредитом суттєво перевищує розмір фактично отриманих позивачем коштів. Вважає, що позивач умисно вчинив дії, спрямовані на збільшення та накопичення заборгованості за кредитним договором.

Представником ПАТ КБ «ПриватБанк» надано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2, рішення суду першої інстанції - залишити без змін. При цьому представник позивача зазначає, що станом на 09.10.2017 року заборгованість відповідачки за кредитним договором від 14.11.2012 року становить 19 165,69 грн., з яких:

-4 331,87 грн. - заборгованість по тілу кредиту,

-13 633,82 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом,

-1 200 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доведеним є факт укладення між сторонами кредитного договору за яким зобов'язання ОСОБА_2 належним чином не виконала, що є підставою для стягнення суми боргу без урахування штрафів.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 14 листопада 2012 року, підписавши анкету-заяву, ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6 т.1).

Згідно з витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» встановлено базові відсоткові ставки (а.с.8 т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч. 1 ст. 627, 629 ЦК України згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У відповідності з ч. 2. ст. 639 Цивільного кодексу України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною( сторонами).

Укладення між банком та відповідачем саме вказаного виду договору підтверджується змістом заяви, в якій зазначається, що відповідач своїм підписом приєднується і зобов'язується виконувати умови, викладені в Умовах і правилах надання банківських послуг, тарифах банку, що складають договір банківського обслуговування.

Матеріали справи свідчать про те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, 14 листопада 2012 року було укладено в письмовій формі кредитний договір.

Факт укладення між сторонами кредитного договору доведений належними та допустимими доказами.

З довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 27.04.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 згідно кредитного договору від 14.11.2012 року отримала картки: НОМЕР_1, НОМЕР_2, остання картка мала термін дії до 08/17 (а.с.75 т.1).

Після укладення кредитного договору відповідачка користувався картками, поповнювала картковий рахунок (а.с.4, 64-68 т.1).

Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав відповідачка не заявляла.

Як вбачається з роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Банком було дотримано погоджену сторонами кредитного договору процедуру зміни процентної ставки за кредитним договором.

Згідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Встановлено, що станом на 09 жовтня 2017 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором від 14.11.2012 року становить 85 726,16 грн., з яких:

-4 331,87 грн. - заборгованість за кредитом;

-72 546,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

-4 289,48 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

-500 грн. -штраф (фіксована частина);

-4 058,39 грн. - штраф (процентна складова).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про доведеність наявності між сторонами кредитно-договірних правовідносин. Відповідачем не виконані зобов'язання за кредитним договором від 14.11.2012 року, тому з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за вказаним договором без урахування штрафів, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Проте колегія суддів не може погодитись із сумою стягнутої заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначив, що станом на 09.10.2017 року заборгованість відповідачки за кредитним договором від 14.11.2012 року становить 19 165,69 грн., з яких:

-4 331,87 грн. - заборгованість по тілу кредиту,

-13 633,82 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом,

-1 200 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Колегія суддів вважає, що з відповідача на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 14.11.2012 року саме в розмірі 19 165,69 грн.

Посилання відповідачки на те, що між сторони відсутні кредитні договірні правовідносини, - спростовуються матеріалами справи, оскільки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 виникли права і обов'язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах. Відповідачка користувалася кредитними коштами та здійснювала погашення кредиту, що стверджується наданим банком розрахунком.(а.с. 4-5 т.1).

Доводи відповідачки щодо недійсності кредитного договору, оскільки позивачем порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», - не приймаються до уваги колегією суддів та спростовуються вимогами закону, оскільки між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли у відповідності до договору про надання банківських послуг у вигляді їх різновиду -договору банківського рахунку з кредитуванням (карткового кредитного рахунку), які регулюються ст.ст.1067-1069 ЦК , параграфом 1,2 глави 71 ЦК України (що регулюють кредит ) та загальними нормами цивільного кодексу щодо зобов`язань.

Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки грошові кошти за договором від 14.11.2012 року надавалися відповідачці у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. ОСОБА_2 не отримала всі кредитні кошти в день укладення договору безпосередньо, їй встановлювався кредитний ліміт на її рахунок по платіжній карті, тобто можливість скористатись коштами банку в лімітованій сумі за потреби, а розмір отриманих нею коштів, час отримання та оплата процентів за ним, залежали виключно від волі та дій самої позичальниці. В такому випадку Банк позбавлений можливості при укладенні договору надавати сукупну вартість кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача та інші. Крім того ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає надання кредиту для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а кредитні кошти за даним договором не надавались саме для придбання продукції, а могли бути витрачені на інші цілі.

Посилання відповідачки на застосування строків позовної давності з урахуванням того, що заборгованість по кредиту згідно Розрахунку заборгованості виникла ще з 26 січня 2014 року, - не приймається до уваги колегією суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №614цс14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник. Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Встановлено, що в межах кредитного договору ОСОБА_2 надавались кредитні картки: НОМЕР_1, НОМЕР_2, остання картка мала термін дії до 08/17 (а.с.75 т.1). З позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся у січні 2018 року, тобто у межах позовної давності.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» підлягає стягненню 19 165,69 грн., з яких: 4331,87 грн. - заборгованість за кредитом, 13633,82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1200 грн. - заборгованість за пенею.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково, а саме на 23,6%. При подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1600 грн., 23,6% з яких складає 377,60 грн. З урахуванням зменшення розміру стягнутої з ОСОБА_2 суми заборгованості за кредитним договором, - пропорційно зменшується і сума судових витрат, яка підлягає стягненню.

При подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 2 400 грн. (1600*150%). Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, а саме на 76,4%. Таким чином з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1833,60 грн. (76,4% від 2 400 грн.) відповідно до частини задоволених вимог апеляційної скарги.

Разом з тим пункт 10 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи вищевикладене, з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 456 грн. (1833,60-377,60).

Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2018 року - змінити в частині розміру стягнення заборгованості за кредитним договором та розміру стягнення судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 листопада 2012 року в розмірі 19 165,69 грн., з яких: 4331,87 грн. - заборгованість за кредитом, 13633,82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1200 грн. - заборгованість за пенею.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 456 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук