Провадження № 22-ц/811/7/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника Львівської міської ради Павлової З.П.

представника ТзОВ «Західуніверсал плюс» - Алексеєнка А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ТзОВ «Західуніверсал плюс» 214795.00 гривень заборгованості за договором позики від 11.04.2013р., з яких 199825.00 грн. основного боргу та 14970.00 грн. процентів.

В процесі розгляду справи сторони врегулювали спір між собою шляхом укладення мирової угоди та подали до суду заяву про визнання мирової угоди, в якій просили визнати укладену між ними мирову угоду, а провадження по справі закрити, наслідки закриття провадження, передбачені ч.3 ст.206 ЦПК України сторонам відомі і зрозумілі.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2014 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ТзОВ «Західуніверсал плюс», у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ТзОВ «Західуніверсал плюс» про стягнення 214 795 гривень боргу наступного змісту:

1. Відповідач визнає свій борг перед позивачем в сумі 26 873 (двадцять шість тисяч вісімсот сімдесят три) долари США (25 000 дол.США основний борг і 1 873 дол.США проценти), що на час пред»явлення до нього позову еквівалентно 214 795 гривень.

2. У зв`язку з неможливістю сплати Відповідачем Позивачу 214 795 грн. боргу за договором позики від 11.04.2013р. Відповідач в рахунок погашення такого боргу передає, а Позивач приймає у власність належні Відповідачу нежитлові будівлі магазинів: позначені в технічному паспорті літ.«Б-1» площею 68,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 позначені в технічному паспорті літ.«В-1» площею 192,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 площею 196,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_3

3. У зв`язку з укладенням мирової угоди, визнати право власності за ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на:

- нежитлову будівлю магазину, позначену в технічному паспорті літ.«Б-1» площею 68,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1

- нежитлову будівлю магазину, позначену в технічному паспорті літ.«В-1» площею 192,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_2

- нежитлову будівлю магазину площею 196,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_3

4. Понесені позивачем судові витрати відповідачем не відшкодовуються.

5. Інших претензій по позиці за договором позики від 11.04.2013р. Сторони одна до одної не мають.

Провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ТзОВ «Західуніверсал плюс» про стягнення 214 795 гривень боргу - закрито.

Ухвалу оскаржила Львівська міська рада, в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі та достатні докази, які б підтверджували належність на праві власності відповідачу - ТзОВ «Західуніверсал плюс» нежитлових будівель - магазинів по АДРЕСА_1, АДРЕСА_3, АДРЕСА_2. Крім того, зазначає. що аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв'язку із нормами статей 177-179, 182 ЦК України, ч.3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно, як об'єкт цивільних прав, виникає з моменту його державної реєстрації. Однак, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відсутня інформація про реєстрацію права власності на нежитлові будівлі по АДРЕСА_1, АДРЕСА_3, АДРЕСА_2 за відповідачем. Вперше державна реєстрація права власності на ці нежитлові будівлі проведена лише на підставі оскаржуваної ухвали за позивачкою ОСОБА_4 Також покликається на те, що мирова угода, визнана оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції, не стосується прав сторін, оскільки права власності на нежитлові будівлі у відповідача не було, а відтак мирова угода порушує права та інтереси Львівської міської ради, оскільки нежитлові будівлі, на які визнано право власності на підставі оскаржуваної ухвали суду, розміщені на землях комунальної власності. Однак Львівська міська рада не приймала рішень щодо відведення земельних ділянок для будівництва на них об'єктів нерухомості, а виключно для обслуговування малих архітектурних форм. Крім того, покликається на те, що судом першої інстанції не з'ясовано, чи отримав забудовник вихідні дані для проектування об'єкта будівництва, складовими яких є містобудівні умови та обмеження. Покликається і на те, що судом першої інстанції не застосовано до спірних відносин норму п.4 ст. 376 ЦК України, згідно якої якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок. Враховуючи наведене просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник ТзОВ «Західуніверсал плюс» Алексеєнко А.А. звернувся з письмовим клопотанням, підтриманим ним в судовому засіданні, про закриття апеляційного провадження, мотивуючи пропуском апелянтом, Львівською міською радою, строків на апеляційне провадження, передбачених ст. ст. 294 та з врахуванням ч.3 ст. 297 ЦПК України 2004 року.

Представник Львівської міської ради Павлова З.П. заперечувала щодо заявленого клопотання,

Заслухавши представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання представника ТзОВ «Західуніверсал плюс» Алексеєнка А.А. слід задовольнити, апеляційне провадження у справі закрити з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Статтею 129 Конституції України закріплено серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів".

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з п.п. 13 п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У п.п. 6 п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, судові рішення, що ухвалені до набрання чинності новою редакцією ЦПК України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, однак до розгляду таких скарг застосовуються правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Строки апеляційного оскарження були визначені в ст. 294 цього Кодексу.

Проте, згідно з положеннями абз. 3 ч. 3 ст. 297 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.

Зазначене положення закону поширюється на апеляційні скарги, подані з 14 січня 2012 року, тобто, з дати набрання чинності Законом України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", яким внесено відповідні зміни до ст. 297 ЦПК України.

Аналізуючи відповідність обставин справи та дій державних органів відповідно до Конвенції, ЄСПЛ у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Також ЄСПЛ зазначив, що повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Положення ч. 3 ст. 297 ЦПК України щодо обмеження органів державної влади та місцевого самоврядування в оскарженні судових рішень річним строком з моменту їх проголошення сприяють тому, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов'язків (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2054цс16).

Тобто, положення ч. 3 ст. 297 ЦПК України (в редакції 2004 року) містили положення про присічний строк, який не підлягав поновленню, незалежно від того, чи були суб'єкти звернення з апеляційною скаргою особами, які брали участь у справі, чи були особами щодо яких суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За результатами системного аналізу вказаних норм процесуального права, що у даному випадку передумовою вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою таких осіб, як прокурор, орган державної влади чи органи місцевого самоврядування, поданою після 15 грудня 2017 року, на рішення, ухвалене судом до набрання чинності новою редакцією ЦПК України з 15 грудня 2017 року, є розгляд та вирішення питання розповсюдження присічного річного строку для поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги на судові рішення суду першої інстанції, визначеного ст.ст. 294, 297 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Саме такий правовий висновок щодо правильного застосування норм процесуального права, передбачених в ст. 93 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), та п.п. 9 п. 1 та п.п. 13 п. розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), які є аналогічними за змістом ст.ст. 294, 297 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), та п.п. 6 п. 1 та п.п. 13 п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) викладено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 червня 2018 року у справі № 17/019-12, який згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинен враховуватися судами.

Тобто,у даному випадку на Львівську міську раду, як орган місцевого самоврядування, поширюється присічний річний строк для подання апеляційної скарги, котрий з урахуванням моменту оголошення оскаржуваної ухвали закінчився 15 квітня 2015 року (тобто до дати набрання чинності новим ЦПК України), а зі скаргою Львівська міська рада звернулася 24 липня 2018 року, тобто, поза межами цього строку, що в свою чергу, передбачало відмову у відкритті апеляційного провадження.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційне провадження відкрито помилково, отже таке підлягає закриттю, що узгоджується також із роз'ясненнями, наданими в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку".

Керуючись ч.2 ст. 358, ст. ст. 362, 367, 368, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, п.13 ч.1 Перехідних положень ЦПК України в редакції 2017 року, суд, -

УХВАЛИВ:

клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Західуніверсал плюс» - задовольнити.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2014 року - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної ухвали.

Повний текст ухвали складено 26.02.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.