Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 466/7035/14-ц

провадження № 61-27275 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника - ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Шевченківського районного суду м. Львова

у складі судді Ковальчука О. І. від 01 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М., від 25 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 21 листопада 2013 року між банком та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, який укладений між ними 26 грудня 2007 року. За умовами вказаної угоди ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 22 682,40 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 0,001% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Своїм підписом в угоді відповідач

підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок чого станом

на 04 вересня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 33 023, 05 грн,

з яких: 17 533,04 грн - заборгованість за тілом кредитом, 0,86 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 15 489,15 грн - залишок за несплаченим штрафом, передбаченим пунктом 2.2. Генеральної угоди.

Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути

з ОСОБА_1 на його користь кредитну заборгованість у розмірі

33 023, 05 грн.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив визнати Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт недійсною, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що укладений договір не відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України, при його укладенні він помилився щодо його істотних умов, що вплинуло на його волевиявлення (стаття 229 ЦК України). Банк приховав факт реальної заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2007 року, пропуск строку позовної давності по цих вимогах, фіктивність умов про надання кредиту у розмірі 22 682,40 грн (стаття 234 ЦК України), чим ввів його в оману (стаття 230 ЦК України, стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також вказаний договір є недійсним, оскільки не було дотримано процедури його підписання.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати укладену

21 листопада 2013 рокуміж ним та банком Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт недійсною.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова

від 10 лютого 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним об'єднано в одне провадження.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2015 року у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, укладену 21 листопада 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , недійсною.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2015 року скасовано та хвалено нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, яка складається з 17 533, 04 грн - заборгованості за кредитом, 0,86 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом, а всього 17 533, 90 грн. Зустрічний позов

ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано пункт 2.2. Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, укладеної 21 листопада 2013 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , в частині визначення обов'язку сплати штрафу у розмірі 15 489, 15 грн недійсним. У задоволені решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічних позовних вимог

ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Львова

від 01 березня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто

з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 33 023, 05 грн - кредитної заборгованості за договором від 21 листопада 2013 року. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник свої кредитні зобов`язання належним чином не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок чого допустив заборгованість за кредитом, розмір якої відповідає умовам укладеного між сторонами договору та вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні та виконанні вищезазначеної Генеральної угоди права позивача порушені не були, оспорювана

Генеральна угода відповідає вимогам закону, а позивачем не доведено, що при підписанні цієї угоди його було введено в оману. Підстав для недійсності Генеральної угоди, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, відсутні.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року апеляційну скаргу представника - ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова

від 01 березня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновком районного суду, апеляційний суд також зазначив, що ОСОБА_1 добровільно, розуміючи значення своїх дій, підписав Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, яка направлена саме для позичальника, для створення належних умов виконання ним своїх кредитних зобов'язань, підтвердив факт ознайомлення з її положеннями, визнав розмір заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2007 року та сам факт його укладення. Також свої підписом він підтвердив надання згоди на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими банком Умовами та Правилами, Тарифами банку складає між ним та банком кредитний договір.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник - ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Отже, судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 не оскаржуються, а тому в силу частини першої статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали зШевченківського районного суду м. Львова. Зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 березня 2017 року

та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року справу за позовом

ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника - ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на

те, що у позичальника не виникло зобов`язань за Генеральною угодою

від 21 листопада 2013 року, так як банк не видавав позичальнику суми кредиту, передбаченої умовами цієї угоди, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 0,001% на місяць. Отже, обов'язку щодо його повернення у позивача не виникло, як і не виникло відповідальності у вигляді штрафу відповідно до пункту 2.2. цієї угоди. Разом з тим, у позичальника існує заборгованість перед банком за кредитним договором від 26 грудня 2007 року, строк виконання якого сплив у 2008 році, проте до вимог щодо стягнення цієї заборгованості банк пропустив строк позовної давності, про застосування якої заявив відповідач. При цьому укладення 21 листопада 2013 року Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, так і часткове виконання умов цієї угоди відповідачем, не перериває строку позовної давності, так як зазначені дії були вчиненні поза межами такого строку.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 грудня 2007 рокуміж ПАТ КБ «ПриватБанк»та ОСОБА_1 булоукладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Своїм підписом відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.

Позичальник свої зобов'язання виконував неналежним чином, існувала кредитна заборгованість.

21 листопада 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань

за кредитним договором, який укладений між ними 26 грудня 2007 року. За умовами вказаної угоди ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 22 682,40 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну

картку під 0,001% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом

(т. 1, а. с. 5).

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок чого станом

на 04 вересня 2014 року, утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку, становила 33 023, 05 грн, з яких: 17 533,04 грн - заборгованість за тілом кредитом, 0,86 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 15 489,15 грн - залишок за несплаченим штрафом, передбаченим пунктом 2.2. Генеральної угоди.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства

є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Встановлено, що у пункті 2.1. Генеральної угоди сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами (0,001% у місяць), а пунктом 2.2 Генеральної угоди узгодили розмір штрафу - 15 489, 15 грн за порушення умов угоди, що вірно стягнуто судами на користь банку, оскільки вказане було письмовою домовленістю сторін.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша стаття 627 ЦК України).

Отже, з урахуванням підписаної сторонами угоди, домовленості сторін, суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили про наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з ОСОБА_1 суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 17 533,04 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 0,86 грн, а також штрафу відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди у розмірі 15 489,15 грн.

Посилання касаційної скарги про те, що Генеральна угода не підлягає виконанню, так як кредитних коштів ОСОБА_1 не отримував, вона укладена поза межами позовної давності щодо заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2007 року, безпідставні, оскільки зі змісту Генеральної угоди чітко вбачається (і позичальнику було про це відомо), що нею не передбачено надання нового кредиту, а узгоджено реструктуризацію вже існуючої кредитної заборгованості.

При цьому позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Проте за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивне право кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов'язань без використання судового примусу. Вказане означає, що сплив позовної давності не є окремою підставою

для припинення зобов`язання, оскільки боржник і в такому разі може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним (частина перша стаття 267 ЦК України). Добровільним виконанням такого зобов'язання є підписання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній

частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника - ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова

від 01 березня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області

від 25 липня 2017 року поновити.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець