ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1783/19 Справа № 208/680/15 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Деркач Н.М.,

суддів: Ткаченко І.Ю., Макарова М.О.,

при секретарі Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпродзержинського нотаріального округу ОСОБА_4, про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпродзержинського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_2, про усунення перешкод у користуванні власністю, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6, про стягнення заборгованості за договором та сплати комунальних платежів, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання права власності.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 змінила предмет позову та вказала, що звернулася з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Приватний нотаріус Дніпродзержинського нотаріального округу ОСОБА_4, про стягнення коштів.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 04 березня 2011 року вона та відповідач ОСОБА_2 дійшли згоди та попередньо обговорили усі істотні умови договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (м.Дніпродзержинськ) Дніпропетровської області, ціна договору склала 12 500 доларів США. ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 у власність вказану квартиру шляхом звільнення та вручення їй ключів від останньої, а вона прийняла нерухоме майно та стала постійно проживати, володіти та користуватися нею, нести витрати щодо її утримання. Позивач передала відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 12 500 доларів США. Однак вказані правовідносини належним чином не оформили та домовились посвідчити договір нотаріально в строк до 01 жовтня 2013 року. ОСОБА_2 порушила умови договору та не виконала зобовязання щодо нотаріального посвідчення договору. У січні 2015 року відповідач взагалі відмовилась оформлювати договір купівлі-продажу нотаріально. З 21 лютого 2015 року ОСОБА_1 перестала проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1 у звязку з примусовим виселенням її відповідачем. Оскільки договір купівлі-продажу вказаної квартири укладено не було, то передана позивачем грошова сума ОСОБА_2 є авансом, який підлягає поверненню.

На підставі наведених обставин ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 811 277,92 грн., які складаються з попередньої оплати в рахунок суми за основним договором в розмірі 338 991,25 грн., процентів за користування грошовими коштами в розмірі 42 601 грн., витрати на індекс інфляції в розмірі 429 685,67 грн., а також понесені нею судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користування власністю, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_2, у користуванні якої йому перешкоджає позивач за первісним позовом ОСОБА_1 Тому ОСОБА_3 просив суд зобовязати відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у користуванні спірною квартирою; заборонити будь-кому чинити перешкоди у користуванні його власністю та стягнути судові витрати за зустрічним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором та комунальним платежам, в обґрунтування якого зазначила, що між нею та ОСОБА_1 16 березня 2011 року було укладено договір оренди квартири АДРЕСА_2, щомісячна орендна плата становила 1 000 грн. З січня 2012 року вона попередила позивача про збільшення орендної плати до 1700 грн. 16 березня 2011 року позивачем оплачено 1 000 грн., за період з 16 квітня 2011 року по 16 січня 2012 року орендна плата становить 10 000 грн., за період з 16 січня 2012 року по 06 вересня 2013 рік становить 44 000 грн. Також за цей період оплачено комунальні послуги в сумі 5 585,68 грн. Заначені суми ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 липня 2018 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, кожна окремо, звернулися з апеляційними скаргами.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судом дана невірна оцінка письмовим доказам у справі, а саме розпискам, написаним ОСОБА_2, не враховано письмовий доказ висновок експерта, а також залишено поза увагою пояснення ОСОБА_2 по суті позовних вимог. Крім того, апелянт посилається на те, що сплачена нею ОСОБА_2 грошова сума є авансом, у звязку з чим підлягає поверненню у звязку з не укладенням договору купівлі-продажу.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що судом не дано оцінки тому, що 16 березня 2011 року позивачем згідно договору оренди приміщення оплачено відповідачці 1 000 грн., за період з 16 квітня 2011 року по 16 січня 2012 року орендна плата становить 10 000 грн., за період з 16 січня 2012 року по 06 вересня 2013 рік становить 44 000 грн. Також за цей період оплачено комунальні послуги в сумі 5 585,68 грн. На думку апелянта, наявні правові підстави для стягнення зазначених сум з ОСОБА_1

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, оскільки доводи, викладені у скарзі, не грунтуються на вимогах закону та не підтверджені належними доказами.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

Дану цивільну справу передано до Дніпровського апеляційного суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, виходячи з наступного.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення в частині вирішення позову ОСОБА_1 не відповідає.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 04 березня 2011 року відповідачем ОСОБА_2 була оформлена розписка про те, що вона отримала завдаток у ОСОБА_1 в сумі 3 тисячі доларів. (а.с.5)

16 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1 (м.Дніпродзержинськ) Дніпропетровської області та строк оренди становить з 01 квітня 2011 року по 01 жовтня 2011 рік, щомісячна орендна плата складає 1 000 грн. (т.1 а.с.154).

07 квітня 2011 року відповідачем ОСОБА_2 була написана розписка, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 винна грошові кошти ОСОБА_1 в сумі 9 500 доларів США, як попередню оплату за відчуження квартири АДРЕСА_3. (а.с.5)

На підставі договору дарування від 06 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4, право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до відповідача ОСОБА_6. (а.с.33).

З акту від 20 січня 2015 року вбачається, що при обстеженні квартири АДРЕСА_1, встановлено, що у ній проживає ОСОБА_1 без реєстрації (а.с.6).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що нею було сплачено відповідачу ОСОБА_2 12500 доларів США за квартиру АДРЕСА_1, однак відповідач відмовилася укласти договір нотаріально.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_3 просив усунути йому, як власнику, перешкоди у користуванні спірною квартирою, які чинить йому ОСОБА_1

Звертаючись з зустрічним позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що між нею та ОСОБА_1 було укладено договір оренди спірної квартири, у якій остання проживала, однак не сплатила у повному обсязі орендну плату та комунальні витрати. При цьому, представником ОСОБА_2 заявлено про застосування строку позовної давності щодо розписок, складених ОСОБА_2 у 2011 році.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано доказів наміру відповідача ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, тому відсутні підстави для задоволення її позовних вимог; з відсутності перешкод з боку ОСОБА_1 у користуванні власністю ОСОБА_3, у звязку з чим позвні вимоги останнього не підлягали задоволенню, та відсутністю правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором оренди квартири та комунальним платежам з огляду на одностороннє підвищення орендодавцем орендної плати.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.04.2011 року відповідачем ОСОБА_2 було складено розписку про отримання від ОСОБА_1 9500 доларів США у якості передоплати за квартиру АДРЕСА_1. Крім того, намір ОСОБА_2 продати вказану квартиру ОСОБА_1 також підтверджується висновком про результати розгляду звернення громадянки ОСОБА_2 до Заводського РВ від 23.03.2015 року, з якого вбачається, що відповідач у своїй заяві пояснила, що між нею та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір оренди спірної квартири, що протягом півроку позивач зобовязалася викупити її у ОСОБА_2 за 256 000 грн., підтвердила, що у квітні 2011 року ОСОБА_1 дала оплату у сумі 76 000 грн. (т.1 а.с.94) Згідно листа ОСОБА_2 до ОСОБА_1 від 27.12.2011 року, відповідач зазначила, що між ними існує домовленість про викуп позивачем кварири за 32 000 доларів США, 9500 доларів США з яких вона отримала у квітні 2011 року. (т.1 а.с.155)

Наведені вище фактичні обставини справи свідчать про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було досягнуто домовленості про продаж квартири АДРЕСА_1.

Факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 9500 доларів США, як передоплату за вказану квартиру, підтверджено розпискою від 07.04.2011 року. (а.с.5)

Тобто, вказана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню у звязку з неукладенням договору купівлі-продажу квартири.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів авансу у сумі 9500 доларів США, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню зі стягненням з ОСОБА_2 вказаної суми, що в еквіваленті станом на момент ухвалення постанови становить 254 220 грн.

Що стосується грошових коштів у сумі 3000 доларів США згідно розписки від 04.03.2011 року, то колегія суддів не знаходить підстав для їх стягнення, оскільки у розписці не зазначено за що саме ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 завдаток у вказаній сумі.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на висновок експертизи, яким встановлено, що ОСОБА_2 писала вказану вище розписку, не можуть бути підставою для стягнення з неї у якості авансу за спірну квартиру 3000 доларів США, оскільки у розписці не вказано за що саме ОСОБА_2 отримала завдаток у вказаній сумі.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь з відповідача ОСОБА_2 3 процентів річних та інфляційних втрат, оскільки стягнення авансу з відповідача за договором не є наслідком порушення нею грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за неукладення договору купівлі-продажу квартири.

У звязку з цим за своєю суттю обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні статті 625 ЦК України.

Отже сума сплачена в якості авансу, що згодом повертається в силу певних причин, не індексується і 3 % на неї не нараховуються.

Матеріалами справи встановлено, що представником відповідача ОСОБА_2 було подано заяву про застосування строку позовної давності, з приводу якої колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із тексту розписки від 07 квітня 2011 року про отримання 9500 доларів США вбачається, що сторонами не було обумовлено строки укладення основного договору та строки повернення коштів у випадку не укладення договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, якщо строк зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, то саме звернення до суду із позовною заявою вважається предявленням такої вимоги.

Отже, позивачем не пропущено строку, передбаченого для звернення до суду з вимогою про захист порушеного права.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 про усунення першкод у користуванні власністю спірною квартирою, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих позовних вимог, оскільки матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 була виселена зі спірної квартири у лютому 2015 року, що не заперечували сторони.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором оренди квартири та комунальним платежам з огляду на те, що одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 16 березня 2011 року був укладений договір оренди квартири АДРЕСА_2, згідно якого орендна плата щомісячно встановлена у розмірі 1 000 грн. та буде незмінною протягом 2011 року. При цьому, пунктом 5.2 договору оренди обумовлено, що зміни та доповнення до даного договору вносяться за згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди. Копія повторної додаткової угоди про встановлення орендної плати за квартиру у розмірі 1700 грн., направлена ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1, не може бути визнана додатковою угодою у розумінні п.5.2 договору оренди квартири, оскільки не погоджена сторонами.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті комунальних послуг не підлягають задоволенню у звязку з їх недоведеністю.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції в цій частині є правильним, законним та обгрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, представником ОСОБА_1 подано клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 2305,20 грн.

Вирішуючи дане клопотання, колегія суддів вважає за необхідне його задовольнити, виходячи з такого.

Право на правову допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 12 ЦПК України.

За приписами ст. 79, 84 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу та передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, розяснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та субєкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими субєктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та розяснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Зокрема, п. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, до клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу додано договір про надання правової допомоги №19-28/01-19 від 28 січня 2019 року, згідно якого адвокат ОСОБА_7 надає правничу допомогу ОСОБА_1 у даній справі. При цьому адвокатом ОСОБА_7 надано свої повноваження, як адвоката, акт приймання-передачі виконаних робіт, розрахунок гонорару за здійснення адвокатської діяльності та квитанцію А-Банку про сплату ОСОБА_1 2305,20 грн. за правову допомогу згідно договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у сумі 2305,20 грн.

На підставі ст.141 ЦПК україни з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій у сумі 5593,95 грн. (1770,45 грн. (І інстанція) + 3823,50 грн. (ІІ інстанція). Оскільки при зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_2 не було сплачено судовий збір, то з неї на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1057,20 грн.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обовязок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих конвенцією.

На підставі наведених вище обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про їх часткове задоволення. В іншій оскаржуваній частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.259, 367, 369, 374, 376,381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпродзержинського нотаріального округу ОСОБА_4, про стягнення коштів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпродзержинського нотаріального округу ОСОБА_4, про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 9 500 доларів США, що еквівалентно 254 220 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В іншій оскаржуваній частині рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 липня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3823,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у сумі 2305,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1057,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Н.М. Деркач

Судді: І.Ю.Ткаченко

ОСОБА_8