КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/604440/17 Головуючий 1 інстанція - Литвинова І.В.
Провадження № 22-ц/824/1878/2019 Доповідач 2 інстанція - Кулішенко Ю.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 лютого 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Кулішенка Ю.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Журби С.О.,

за участю секретаря: Зубленка Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, управління Державної казначейської служби України в м. Чернігові Чернігівської області про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що судовими рішеннями визнано протиправними дії і скасовані рішення Управління державної казначейської служби у місті Чернігів Чернігівської області про відмову прийняти до виконання виконавчих листів № 2-а-42/08, № 2-1502/10, № 2-а-128/11, визнано протиправними дії Державної казначейської служби України щодо не виконання вимог статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про нарахування компенсації за несвоєчасне виконання рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 06 квітня 2016 року, постанови Апеляційного суду Чернігівської області від 23 травня 2016 року. Відмова Державної казначейської служби України провести нарахування і виплату компенсацій за несвоєчасне виконання судових рішень призвело до моральної шкоди, на підтвердження чого вказує про перебування на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні, втратою звичайного способу життя у зв'язку з необхідністю вивчення нормативно-правових актів, поїздками до суду, до відповідачів, зібранням документів необхідних для захисту порушеного права в суді.

Просив визнати, що протиправні дії і рішення Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області і Державної казначейської служби України вчинені протягом тривалого часу призвели до моральної шкоди, відшкодування якої позивач оцінює у розмірі 100 000 грн, і стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача вказану суму.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, реєстр. АДРЕСА_1) у відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу та просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову. В обґрунтування скарги зазначає, що несвоєчасне перерахування коштів стягувачам відбулося не через протиправні дії або бездіяльність Казначенйства, а виключно з зв'язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів та передбаченими у Законах про державний бюджет України обмеженими асигнуваннями для погашення наявної заборгованості за поданими судовими рішеннями. Зазначає, що в судовому порядку не визнавались протиправною бездіяльність Казначейства щодо невиконання, не нарахування або невиплати компенсації за рішеннями судів по справах №2-а-1502/10, № 2а-42/08, № 2а-128/11 на які посилається позивач. Позивачем не вказано в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно та не надано доказів на підтвердження факту душевних страждань.

ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та просив рішення в частині визначення розміру моральної шкоди змінити. Збільшити суму, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 до 100000 грн. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції в основному правильно встановивши обставини справи, правильно застосував положення Конституції та законів України, судову практику Європейського суду з прав людини, але визначений судом розмір стягнення моральної шкоди не відповідає обставинам, тривалості протиправних дій відповідачів.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу державної казначейської служби України та просив залишити її без задоволення а рішення Печерського районного м. Києва від 01 жовтня 2018 року змінити в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно, ст. 357 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій , розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 27 грудня 2013 року позивач подав до управління Державної казначейської служби України у місті Чернігові Чернігівської області два виконавчих листа №2-1502/10 на виконання ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року. 25 березня 2014 року позивач подав до управління Державної казначейської служби України у місті Чернігові Чернігівської області виконавчий лист № 2-а-42/07, виданий Київським апеляційним адміністративним судом 07 лютого 2014 року про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради на користь позивача 2 532 грн щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік, як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

09 січня 2014 року управлінням Державної казначейської служби України у місті Чернігів Чернігівської області №04-05/28 було відмовлено у прийнятті двох виконавчих листів №2-а-1502/10.

Управлінням Державної казначейської служби України у місті Чернігів Чернігівської області листом від 07 травня 2014 року № 05-16/263 було відмовлено у прийнятті на виконання виконавчого листа № 2-а-42/07.

Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2014 року, яка набрала законної сили 31 липня 2014 року, задоволено позов ОСОБА_3 до Управління ДКС України у м. Чернігові Чернігівської області про визнання протиправними дії, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії у справі № 751/5004/14, а саме: визнано протиправними дії відповідача щодо відмови 07 травня 2014 року та 09 січня 2014 року у прийнятті на виконання виконавчого листа № 2-а-42/08, виданого Київським апеляційним адміністративним судом 07 лютого 2014 року про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради на користь ОСОБА_3 2 532 грн щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та ухвали від Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року і виконавчих листів № 2-а-1502/10 про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради; скасовано рішення УДКС України у м. Чернігові Чернігівської області щодо відмови 07 травня 2014 року у прийнятті на виконання виконавчого листа № 2-а-42/08, виданого Київським апеляційним адміністративним судом 07 лютого 2014 року про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради на користь ОСОБА_3 2 532 грн щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і рішення УДКС України у м. Чернігові Чернігівської області щодо відмови 09 січня 2014 року у прийнятті на виконання ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року і виконавчого листа № 2-а-1502/10; зобов'язано відповідача прийняти до виконання виконавчі листи та ухвалу суду; встановлено судовий контроль щодо виконання постанови суду і зобов'язано відповідача подати звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця після набрання постановою законної сили /а. с. 15-17, 18-19/.

28 серпня 2014 року позивач вдруге подав для виконання копії рішень суду та виконавчі листи № 2-а-42/08 і № 2-а-1502/10.

Як вбачається із змісту листа Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області від 19 листопада 2015 року № 15-10/384/8987, виконавчий лист у справі № 2-а-42/08, внесено до реєстру інформації про виконання судових рішень за датою надходження заяви від 26 березня 2014 року, а виконавчі листи № 2-1502/10 - 27 грудня 2013 року /а. с. 26/.

Частково задовольняючи вимоги заявленого позову, суд першої інстанції з врахуванням приписів статті 56 Конституції України, статей: 23, 1173 ЦК України та фактичних обставин даної справи суд дійшов висновку, що стягненню на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України підлягає 20 000 грн.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Стаття 56 Основного Закону України передбачає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, як вказано нормою статті 23 Цивільного кодексу України.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, зазначених у пункті 3 Постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, від 27 лютого 2009 року № 1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно зі ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.

Частиною першою ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», перерахування коштів стягувану здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувану виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, як визначено у статті 5 Закону.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Відповідно до п. 2 Порядку № 845 безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з п. 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відтак, оскільки рішення судів про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди необхідно здійснити за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку України.

З матеріалів справи вбачається, що 20 березня 2017 року ОСОБА_3 виплачено щорічну допомогу на оздоровлення за 2007-2009 роки і одноразову грошову допомогу, проте грошова компенсація, передбачена частиною п'ятою Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», не була виплачена, також не виконаним залишилося рішення у справі № 2-а-128/11.

18 травня 2017 року листом за № 5-13/3049-8123 відповідач ДКС України повідомив про нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів по справі № 2а-42/08 в сумі 175, 64 грн /а. с. 32/.

27 червня 2017 року листом за № 5-13/4119-10647 відповідач ДКС України повідомив про нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів по справі № 2-а-1502/10 в сумі 410, 53 грн та 1 795, 32 грн /а. с. 38/.

10 жовтня 2017 року листом за № 5-13/6356-16813 відповідач ДКС України повідомив про нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів по справі № 2-а-1502/10 на суму 410, 53 грн та 1 795, 32 грн /а. с. 79-80/.

11 жовтня 2017 року листом за № 5-13/6438-16947 відповідач ДКС України повідомив про нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів по справі № 2-а-42/08 в сумі 175, 64 грн /а. с. 76/.

17 липня 2018 року позивач втретє звернувся із заявою до Державної казначейської служби України із вимогою провести нарахуванні і забезпечити виплату компенсацій за несвоєчасне виконання судових рішень і виконавчих документів по справах № 2-а-42/08 і 2-1502/10 /а. с. 192-193, 194-196/.

Із відповіді № 5-13/1724-15053 від 13 вересня 2018 року ДКС України вбачається, що перерахунок компенсації з коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів від 15 травня 2017 року № 31, від 27 червня 2017 року № 77, від 27 червня 2017 року № 78 /а. с. 197/.

Позивач 24 червня 2014 року звернувся до Управління Державної казначейської служби у м. Чернігові Чернігівської області із заявою про прийняття на виконання виконавчого листа № 2-а-128/11, виданого 18 червня 2014 року, але 01 липня 2014 року отримав відмову, яку оскаржив у суді, звернувшись із позовом до Управління Державної казначейської служби України у місті Чернігові Чернігівської області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії

Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2014 року, яка набрала законної сили 13 листопада 2014 року, задоволено позов ОСОБА_3 до Управління ДКСУ у м. Чернігові Чернігівської області у справі № 751/7379/14: визнано протиправними дії від 01 липня 2014 року № 04-05/1677 у прийнятті на виконання і поверненню виконавчого листа № 2-а-128/11 (№2515/8856/2012), виданого 18 червня 2014 року Київським апеляційним адміністративним судом про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у місті Чернігові ради на користь позивача допомоги на оздоровлення за 2010 рік як учаснику ліквідації аварії на ЧАЕС, який став інвалідом ІІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до частини четвертої ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» перераховані в ході виконання постанови суду згідно повідомлення Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у місті Чернігові ради від 26 січня 2012 року в розмірі 3 446 грн; скасовано вказане рішення Управління Державної казначейської служби у м. Чернігові Чернігівської області від 01 липня 2014 року № 04-05/1677 про відмову у прийнятті на виконання і поверненню виконавчого листа № 2-а-128/11 і зобов'язано Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області прийняти до виконання виконавчий лист № 2-а-128/11, встановлено судовий контроль щодо виконання постанови суду та зобов'язано відповідача подати звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця після набрання постановою законної сили /а. с. 20-24/.

Строк виконання виконавчого листа № 2-а-128/11 і рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 січня 2011 року сплив 09 жовтня 2015 року. 13 грудня 2017 року позивач отримав 3 674, 00 грн, проте Державною Казначейської службою України не було виконано приписи статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про нарахування і виплату компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення.

03 жовтня 2007 року по 14 травня 2014 року тривав судовий розгляд справи № 825/370/17 за позовом ОСОБА_3 до Чернігівської обласної адміністрації про визнання протиправними дій і бездіяльності, визнання протиправними та скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2015 року позовні вимоги були частково задоволені /а. с. 25/.

23 травня 2016 року рішенням Апеляційного суду Чернігівської області було змінено рішення Деснянського районного суду м. Чернігова по справі № 750/1705/16-ц про стягнення 10 000 грн моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку /а. с. 27/.

26 грудня 2016 року Державна казначейська служба України частково виконала судове рішення і виплатила 10 000 грн, але приписи статті 5 «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» в частині нарахування і виплати компенсації за несвоєчасне виконання судових рішень залишилися не виконаними.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 березня 2017 року у справі № 825/370/17 встановлено, що позивач, отримавши виконавчий лист щодо відшкодування моральної шкоди, подав його до примусового виконання 13 червня 2016 року, що підтверджується копією заяви з відміткою про час її прийняття; 28 грудня 2016 року на пенсійну картку «Ощадбанк України» позивач отримав 10 000 грн, тобто період примусового виконання рішення суду, в частині стягнення суми моральної шкоди, продовжувався з 13 червня 2016 року по 26 грудня 2016 року, що означає, що відповідачем не було виконано приписи статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про нарахування і витрати компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення /а. с. 28-30/.

11 січня 2018 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження для виконання виконавчого листа № 825/370/17 № 55509964 /а. с. 115/.

Постановою від 02 квітня 2018 року старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України стягнуто штраф у розмірі 5 100 грн за невиконання судового рішення згідно з виконавчим листом № 825/370/17 /а. с. 117-118/.

Посилання Державної казначейської служби України на те, що судом першої інстанції не встановлена наявність моральної шкоди, спричиненої позивачу, не визначено в чому саме полягає моральна шкода та відсутнє обгрунтування розміру стягнутої моральної шкоди безпідставні.

Гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов'язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід'ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40).

У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року).

У пункті 54 Суд звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росіїї (№ 2) в якій зокрема вказано, що у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов'язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу.

Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти порушенням Протоколу І («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»), Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 01 липня 2010 року, зокрема зазначив: Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред'явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 року у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 01 червня 2006 року) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia)).

12 лютого 2008 року Європейський Суд у справі «Гужа проти Молдови» (Guja v. Moldova) визнав порушення статті 10 Конвенції і постановив, що держава-відповідач повинна сплатити заявнику, упродовж трьох місяців, 10 000 (десять тисяч) Євро в частині матеріальної і моральної шкоди та 8 413 (вісім тисяч чотириста тринадцять) Євро в частині витрат.

Висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог заявленого позову про відшкодування моральної шкоди, а саме, у розмірі 20 000 грн., узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, і на які послався суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні, а також із роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року ''Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди '' (із змінами).

Посилання апелянта ОСОБА_3, що розмір моральної шкоди не відповідає обставинам справи , тривалості дій відповідачів бездоказові.

Позивач, посилаючись на причинний зв'язок протиправних дій відповідачів і завдання йому моральної шкоди, які виразилися у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв'язків, погіршенні стану здоров'я, психічних розладах, приниженні честі та гідності, належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження зазначених своїх тверджень не подав суду, матеріали справи таких не містять, у тому числі не підтверджено доводи щодо стаціонарного лікування, наявності вказаних діагнозів у позивача, висновки, наведені позивачем у таблиці (52-53, 71-72).

Посилання апелянта Державної казначейської служби України на те, що не виплата коштів стягувачу відбувалась не через протиправні дії або бездіяльність Казначенйства, а виключно у зв'язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів та передбаченими у Законах про державний бюджет України обмеженими асигнуваннями для погашення наявної заборгованості за поданими судовими рішеннями безпідставні.

За статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.

Частиною першою ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», перерахування коштів стягувану здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувану виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, як визначено у статті 5 Закону.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

У пункті 48 рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Бакалов проти України» та в пункті 40 рішення від 18 жовтня 2005 року у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: