Справа № 148/1555/17
Провадження № 22-ц/801/412/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С.В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 рокуСправа № 148/1555/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів: Сала Т. Б., Зайцева А. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області, ухвалене 06 грудня 2018 року під головуванням судді Ковганича С. В. в м. Тульчин Вінницької області (дата складання повного тексту рішення - 10 грудня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області, з участю виконавчого комітету Тульчинської міської об'єднаної територіальної громади Вінницької області, як органу опіки та піклування, про визначення місця проживання дітей з батьком, -

встановив:

18 серпня 2017 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області, за яким просила визначити місце проживання дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, з нею.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 05 серпня 2007 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, від якого народила синів ОСОБА_9 та ОСОБА_10, а також дочку ОСОБА_11. Натепер вона з чоловіком проживають окремо, діти з 2014 проживають з ОСОБА_4 та його батьками ОСОБА_12 та ОСОБА_6, які перешкоджають їй у спілкуванні з дітьми.

13 листопада 2017 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області, аналогічного змісту. Просив визначити місце проживання дітей з ним.

Вказував, що ОСОБА_3 неналежно виконувала свої батьківські обов'язки, страждає на психічне захворювання, внаслідок чого проявляла агресію, в тому числі до дітей. Під час спільного їх проживання не забезпечувала належних санітарно-гігієнічних умов проживання дітей, не займалась на належному рівні їх доглядом, що призводило до захворювань дітей, зокрема на інфекційні хвороби.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 листопада 2017 року позови об'єднані в одне провадження, до участі у справі залучено виконавчий комітет Тульчинської міської ради Вінницької області, як орган опіки та піклування.

01 березня 2018 року ОСОБА_7 подала заяву про зміну позовних вимог. Просила на підставі статті 162 Сімейного кодексу України (далі СК України) відібрати дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, у відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і повернути їх за попереднім місцем проживання у АДРЕСА_3, допустивши негайне виконання рішення.

Посилалась на те, що ОСОБА_4 протиправно зміним місце проживання дітей без її згоди.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено, визначено місце проживання дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_4 Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що діти тривалий час проживають з батьком, мати не підтримує з ними стосунків, самоусунулась від їх виховання, не цікавиться їхнім навчанням, натомість батько здатний забезпечити належні умови виховання дітей, а тому визначення їхнього місця проживання з батьком відповідатиме найкращим інтересам дітей.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просила скасувати рішення суду і ухвалити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що суд першої інстанції не встановив виключних обставин, за яких ОСОБА_4 міг одноособово прийняти рішення про зміну місця проживання дітей, суд не навів достатніх доказів для висновку, що переїзд дітей на проживання до матері вплине на їх сталі соціальні зв'язки та призведе до порушення стабільності їх повсякденного життя, всупереч проголошеному Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року принципу 6 не взяв до уваги відсутності виняткових обставин для розлучення малолітніх дітей з їх матір'ю.

13 лютого 2019 року ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що з 05 серпня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають в зареєстрованому шлюбі (а. с. 7), від якого мають трьох дітей: сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 (Т. 1 а. с. 8 - 10).

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з 2011 року, а ОСОБА_7 з 2013 проживають в АДРЕСА_1 разом з батьком, що підтверджується показаннями допитаних судом першої інстанції свідків та довідкою виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області від 02 жовтня 2017 року № 2688. Крім того, ця обставина ОСОБА_3 В не заперечується, а тому не підлягає доказуванню в силу приписів частини першої статті 82 ЦПК України.

За місцем роботи і проживання ОСОБА_4 характеризується виключно позитивно (характеристики в Т. 1 на а. с. 69, 71).

Як видно з характеристик на учнів 4 В класу Тульчинської ЗШ І-ІІІ ст. № 2 ОСОБА_3 та ОСОБА_8 від 29 вересня 2017 року діти мають хороший фізичний і розумовий розвиток, достатній рівень навчальних досягнень з усіх предметів, організовані, дотримуються режиму дня, додатково займаються вивченням іноземної мови, відвідують художню школу, гуртки, завжди мають охайний вигляд, дотримуються правил гігієни. Їх вихованням займається батько ОСОБА_4, баба ОСОБА_6 та дід ОСОБА_5, які регулярно відвідують батьківські збори, приймають участь у шкільних заходах. Мати ОСОБА_3 не бере участі у вихованні дітей, мешкає в іншому місті, успіхами дітей не цікавиться (Т. 1 а. с. 66, 67).

Про те, що вихованням дитини займається батько ОСОБА_4, а також баба ОСОБА_6 та Дід ОСОБА_5, які забезпечують йому належні умови проживання і розвитку йдеться і в характеристиці вихованця ДНЗ (ясла-садок) № 2 м. Тульчина, ІІ старшої групи ОСОБА_7 від 17 травня 2017 року (Т. 1 а. с. 68).

Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тульчинської міської ради Вінницької області про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, від 21 березня 2018 року №48, діти мають проживати разом з батьком в АДРЕСА_2. У цьому ж висновку зазначено, що мати дітей ОСОБА_3 на засідання комісії не з'явилася без поважних причин, необхідних документів для розгляду не надала (Т. 1 а. с. 210).

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції, надав належну оцінку наявним у справі доказам, на підставі яких достатньо повно установив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зокрема, зібрані докази свідчать про те, що позивач постійно піклується про дітей, бере участь у їх духовному та фізичному розвиткові; за межами шкільного навчання діти відвідують додаткові заняття з іноземної мови, гуртки, беруть участь у конкурсах та змаганнях; мати тривалий час не проявляла інтересу до фізичного та духовного розвитку дітей, не бере участі в їх утриманні; у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дітей.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконної - без згоди ОСОБА_3 - зміни місця проживання дітей, тому що, всупереч приписам частини першої статті 81 ЦПК України, жодних доказів на підтвердження цієї обставини, вона не надали, як і доказів, які б спростовували висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тульчинської міської ради Вінницької області від 21 березня 2018 року №48 про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком ОСОБА_4

Натомість ОСОБА_3 на засідання комісії не з'являлась, своїх аргументів щодо необхідності визначення місця проживання дітей з нею не навела, як і не навела вона таких аргументів під час розгляду справи судом першої інстанції, який шість разів відкладав розгляд справи за її та її представника - адвоката Білошкурського О. В. заявами, що суд обґрунтовано визнав зловживанням процесуальними правами відповідно до статті 44 ЦПК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин суд повинен був обов'язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір'ю, крім випадків, коли є виняткові обставини апеляційний суд виходить із такого.

У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи.

Згідно із частинами першою - п'ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV«Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв'язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування: «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов'язковість для неї договору.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, томусаме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Отже, Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Саме такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

Таким чином, встановивши на підставі повно і всебічно встановлених обставин справи, підтверджених дослідженими судом доказами, що проживання дітей з батьком відповідатиме якнайкращому забезпеченню їх інтересів суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст постанови виготовлено 04 березня 2019 року)

Суддя-доповідач /підпис/ О. С. Панасюк

Судді: /підпис/ Т. Б. Сало /підпис/ А. Ю. Зайцев

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк