П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа №760/18663/16-ц

провадження № 61-44582св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є.В.,

учасники справи:

позивач - Громадська організація «Товариство бджолярів міста Києва»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,Київська міська рада,

треті особи- ОСОБА_5 , Приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., ОСОБА_6 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Смирнова Михайла Владиславовича в інтересах громадської організації «Товариство бджолярів міста Києва» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року у складі головуючого судді Шереметьєвої Л.А. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 3 вересня 2018 року у складі суддів: Лапчевської О.Ф., Кулікової С.В., Музичко С.Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопада 2016 року Громадська організація "Товариство бджолярів міста Києва" (далі - ГО "Товариство бджолярів міста Києва") звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Київської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис про право власності, припинення права власності, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, витребування житлового будинку та земельної ділянки.

Позов мотивовано тим, що рішенням виконкому Жовтневої районної ради м. Києва їм була передана у користування садиба по АДРЕСА_1 На той час Товариство бджільництва Жовтневого району м. Києва було структурним підрозділом Товариства бджолярів м. Києва.

Зазначали, що з 1985 року члени товариства постійно, безперервно користувались даною садибою, а саме будинком та земельною ділянкою, і за власний кошт підтримували її в належному стані, сплачували податки за користування земельною ділянкою.

В червні 2016 року ОСОБА_5 як власник будинку повідомив голові товариства ОСОБА_8 , що садиба належить йому і пред`явив вимогу звільнити земельну ділянку від вуликів, які там знаходилися.

В подальшому Товариству стало відомо, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_5 11 листопада 2014 року, після цього на нього було покладено ряд обтяжень, а 31 березня 2016 року на підставі рішення Київської міської ради за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на земельну ділянку, після чого її, як і будинок, було передано в іпотеку.

23 серпня 2016 року Товариство звернулось до Солом`янського управління поліції ГУ НП в м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення і за даною заявою до ЄРДР були внесені відомості за №0009976.

Оскільки в рамках кримінального провадження було встановлено, що право власності на спірний будинок відповідач ОСОБА_2 зареєстрував на підставі підробного договору купівлі - продажу від 29 жовтня 2007 року укладений з ОСОБА_3 , вказані договори купівлі-продажу повинні бути визнані недійсними, як такі, що порушують публічний порядок, відповідно до ст. 228 ЦК України та є підробленими.

Крім того, 27 жовтня 2016 року ОСОБА_5 , володіючи інформацією про існування кримінального провадження, здійснив відчуження будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 .

У зв`язку з вищезазначеним, Товариство вважає, що набуло право власності на оскаржуваний житловий будинок та земельну ділянку за набувальною давністю, а тому просить задовольнити позов у цій частині, припинити право власності відповідачка ОСОБА_1 на дане майно, скасувати рішення про державну реєстрацію її права власності на будинок та земельну ділянку до нього, та витребувати майно від відповідачки ОСОБА_1 , як добросовісного набувача.

У зв`язку з вищезазначеним також просили визнати недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Визнати недійсним та скасувати рішення Київської міської ради про приватизацію земельної ділянки ОСОБА_5 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 від 31 березня 2016 року №290/290.

Визнати за Товариством бджолярів міста Києва право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (літ . «А») , загальною площею 89,1 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м.

Визнати за Товариством бджолярів міста Києва право власності на земельну ділянку площею 0,74 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :69:242:0028).

Витребувати від ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку площею 0,74 га по АДРЕСА_1 на користь Товариства бджолярів м. Києва.

В вересні 2017 року позивач подав ще одну позовну заяву до суду і просив-встановити факт відкритого та безперервного користування Товариством бджолярів м. Києва житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 89,1 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м. та земельною ділянкою площею 0,74 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :69:242:0028) з 29 липня 1994 року по 23 серпня 2016 року (т.1 а.с. 18).

Витребувати від ОСОБА_1 на користь Товариства бджолярів міста Києва житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,74 га до нього (кадастровий номер: :69:242:0028).

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 жовтня 2016 року, індексний номер 32054786, та запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 26 жовтня 2016 року №17100387 щодо права власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,74 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :69:242:0028 та визнати за Товариством бджолярів м. Києва право власності на зазначену земельну ділянку;

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 жовтня 2016 року, індексний номер 32055323, та запис про право власності в Державном реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 26 жовтня 2016 року №17100945 щодо права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :69:242:0028.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2017 року позов у частині вимог про визнання недійсним та скасування рішення Київської міської ради про приватизацію земельної ділянки до будинку № 290 /290 від 31 березня 2016 року залишений без розгляду.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності та витребування будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 344 ЦК України, яка визначає, що заволодіння майном повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо), володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених Законом строків. З точки зору ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 3 вересня 2018 року рішення районного суду від 19 квітня 2018 року - в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 скасовано та в цій частині постановлено нове, яким визнано недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

Скасовуючи рішення районного суду в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку від 29 жовтня 2007 року апеляційної інстанції виходив з того, що вищезазначений договір, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порушує публічний порядок, а саме як окремий вид нікчемних правочинів.

У поданій касаційній скарзі Смирнов М.В. в інтересах Г. О. «Товариство бджолярів міста Києва» просить скасувати рішення суд першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині залишення рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2008 року без змін, а самев частині визнання права власності та витребування будинку та земельної ділянки, та направити справу в цій частині на новий розгляд. В іншій частині судові рішення не оскаржуються.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

20 вересня 2018 року Смирнов М.В. в інтересах громадської організації «Товариство бджолярів міста Києва» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення.

В своїй касаційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, постанову апеляційного суду скасувати лише в частині залишення рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року без змін, та в цій частині справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з Солом`янського районного суду м. Києва №760/18663/16-ц.

У січні 2019року на адресу Верховного Суду надійшла вищезазначена справа.

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2019 року зупинено касаційне провадження №760/18663/16-ц у справі за позовом Громадської організації «Товариство бджолярів міста Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_5 , Приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис про право власності, припинення права власності, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, витребування житлового будинку та земельної ділянки, до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 910/17274/17.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року поновлено касаційне провадження у справі №760/18663/16-ц у справі за вищезазначеним позовом.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанції не вірно визначено підстави позову в частині набуття права власності за набувальною давністю, оскільки підставою для визнання права власності на будинок є набувальна давність, а право власності на землю переходить на підставі ст. 377 ЦК України та 120 ЗК України. Також вказував на те, що судами не враховано показання свідків в частині безперервності та відкритості користування будинком, та ряд документів, що свідчили про закріплення земельної ділянки за товариством, договір оренди та квитанції про сплату земельного податку.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

04 грудня 2018 до Верховного Суду надійшли пояснення ОСОБА_5 , в яких зазначає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки позивачем на його думку попущено строк позовної давності. Вважає, що право на звернення до суду з вимогою про визнання права власності за набувальною давністю на спірне майно виникло 01.01.2011 року, а з позовом звернувся лише в 2016 році.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів № 328 від 11 червня 1985 року «Про надання в тимчасове користування земельних ділянок садиб 61-63, АДРЕСА_4 було надано у тимчасове користування земельні ділянки садиб № 61-63, АДРЕСА_6 та АДРЕСА_1 Товариству бджільництва Жовтневого району м . Києва (т.1 а.с.56).

Як встановлено, згідно з листа Київського міського бюро технічної інвентаризації КП КМР від 15 грудня 2016 року №15829 (И-2016), будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_12 та ОСОБА_4 по 1/2 частині (т.1 а.с.56).

Крім того, зазначено, що за даними Київського міського бюро БТІ будь - які дії щодо реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в період з 1985 року по 31 грудня 2012 року не проводилися.

Судами встановлено, що 01 червня 2000 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 була передана товариству бджолярів для тимчасового користування строком до 3-х років (т. 1, а.с. 174 - 175 ).

29 жовтня 2007 року був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_8 . (т.2 а.с 147-148).

Договір купівлі - продажу був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вертебною Л.О.

Судом першої та апеляційної інстанції досліджено та встановлено, що на бланку № ВКА 415762, що був використаний 29 жовтня 2007 року, даний договір купівлі - продажу між цими сторонами не посвідчувався, відповідно до інформації з Київського державного нотаріального архіву від 13 грудня 2016 року.

Також судами встановлено, що предметом договору купівлі-продажу з використанням даного бланка, що зберігається в державному архіві, є відчуження житлового будинку АДРЕСА_9 .

Солом`янським УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0009976 від 27 серпня 2016 року та встановлено, що оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу спірного житлового будинку є підробним.

11 листопада 2014 року відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Киїського міського нотаріального округу Кударенко В.М., ОСОБА_2 продав спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 .

Рішення Київської міської ради № 290/290 від 31 березня 2016 року земельна ділянка до будинку АДРЕСА_1 була передана у власність ОСОБА_5

Інформаційною довідкою з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_5 було зареєстровано в Дежавному реєстрі 25 квітня 2016 року.

Як встановлено судом, відповідно до договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2016 року право власності на будинок та земельну ділянку перейшло від ОСОБА_5 до відповідачки ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю, суди виходили з того, що право оренди не виникло на законодавчих підставах, а наявність права користування не надає право на позов про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, але не породжує право власності на майно за набувальною давністю.

З такими висновками слід погодитись, як такими, що відповідають зазначеним нормам матеріального права та наявними та оціненими судами доказами.

Враховуючи викладене вище, суд першої та апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи прийшли до обґрунтованого висновку, що постійне користування саме Товариством бджолярів м. Києва спірним будинком, його добросовісність у користуванні земельною ділянкою, а також необізнаність про відсутність у нього підстав для набуття права власності, виходячи з порядку, підстав та строку її надання в користування, не надали.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Смирнова Михайла Владиславовича в інтересах громадської організації «Товариство бджолярів міста Києва» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 3 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

В. Є. Петров