Справа № 454/51/18 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/2007/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Матяш С.І.

з участю: представника апелянта - адвоката Стех Ю.Я., представника позивача - адвоката Огорілко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 квітня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини,-

в с т а н о в и в:

в січні 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини. В квітні ОСОБА_3 , подала заяву про зміну предмета та підстав позову в якій просила встановити факт постійного її проживання зі спадкодавцем з липня 2006 року.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що з 2005 року вона проживала з ОСОБА_6 в с. Ромош Сокальського району однією сім`єю, вели спільний побут як чоловік та дружина. 21.02.2006 року вони зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік помер. У ОСОБА_6 від першого шлюбу є троє дітей - відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 В догляді за ОСОБА_6 допомагав лише його син ОСОБА_4 , який надавав матеріальну допомогу, возив його до лікарні тощо. Інші діти з останнім не проживали та не допомагали доглядати його. Вона постійно проживала з ОСОБА_6 , здійснювала догляд за ним та поховала після смерті. Чоловікові належала земельна ділянка площею 1,4933га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та житловий будинок по АДРЕСА_1 . Одразу після смерті чоловіка вона не зверталася до нотаріуса з метою прийняття спадщини у зв`язку з відсутністю коштів, відсутністю спору щодо спадкового майна, а також з огляду на те, що вона постійно проживала із спадкодавцем до дня його смерті. Після звернення до нотаріуса в 2017 році, останній відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з розбіжністю щодо фактичного та зареєстрованого місця проживання.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 19 квітня 2019 року позов задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3 разом із спадкодавцем ОСОБА_6 , з липня 2006 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 (дня смерті останнього) на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 .

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Стех Юрій Ярославович.

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Зазначає, що позивач звернувшись до суду із заявою про зміну предмету та підстав позову фактично одночасно змінила і підставу і предмет позову, що не передбачено цивільним процесуальним законодавством, оскільки тепер є встановлення факту спільного проживання, а цивільно - правовою підставою таких вимог є положення статті 1221 ЦК України. Також покликається на те, що строк визначений законодавством для прийняття спадщини ОСОБА_3 пропущено на 4 роки, доказів поважності пропуску такого строку немає. До суду із заявою про продовження строку позовної давності позивач не зверталась.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

02 серпня 2019 року ОСОБА_3 подала до суду відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта на підтримання апеляційної скарги, представника позивача на заперечення скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст..263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, обґрунтовано виходив із того, що спадкодавець ОСОБА_6 з липня 2006 року проживав без реєстрації в с. Ромош Сокальського району та помер там в 2013 році, а відтак позивач дійсно проживала з ним на час відкриття спадщини, що є підставою для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .. перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.02.2006 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб. ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Ромош Сокальського району Львівської області, що стверджується свідоцтвом про смерть та довідкою №54 від 17.10.2013 року

З довідки №1456 від 27.102017 року вбачається, що ОСОБА_6 був зареєстрований по АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_9 проживав без реєстрації по АДРЕСА_2 .

Згідно витягу від 07.11.2017 року, в спадковому реєстрі заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_6 .

Із спадкової справи встановлено, що після смерті ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини звернулися: 31.08.2017 року - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 року - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_1 .

В січні 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 в якому просила встановити факт прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 .

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 16 лютого 2018 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , про встановлення факту прийняття спадщини та призначено підготовче засідання на 27 березня 2018 року.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2018 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 травня 2018 року.

25 квітня 2018 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про зміну предмета та підстав позову. В своїй заяві просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_3 з липня 2006 року по 16 жовтня 2013 року разом із спадкодавцем ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги про встановлення факту проживання із спадкодавцем ОСОБА_6 , ОСОБА_3 зазначала, що такий факт не визнається нотаріусом, оскільки встановлено, що реєстрація місця проживання ОСОБА_6 та останнє місце проживання відрізняється. Крім того, відповідачі не визнають право ОСОБА_3 на спадкове майно.

Як передбачено ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, статтею 1268 ЦК України, для спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори.

Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В даному випадку від встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час смерті залежить виникнення та зміна її майнових та немайнових прав, що пов`язані з можливістю звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

За змістом статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 3 цього Закону визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо такі обставини підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.

З урахуванням наведеного, відсутні підстави вважати, що фактичне місце проживання та місце реєстрації це є одна й та сама адреса.

Враховуючи викладене, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи, зібрані докази і давши їм належну правову оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що відповідно до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України необхідно для підтвердження прийняття спадщини.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права ОСОБА_3 дізналась 04 листопада 2017 року, а саме з листа нотаріуса від 04.11.2017 року, відповідно до якого приватний нотаріус Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.І. повідомляв про необхідність звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини через розбіжності фактичного та зареєстрованого місця проживання спадкодавця.

Також не можуть братися до уваги покликання апелянта на одночасну зміну позивачем предмету і підстав позову, що є порушенням цивільного процесуального законодавства, оскільки ОСОБА_3 первинно подала до суду позов про встановлення факту прийняття спадщини, після цього на стадії підготовчого засідання, у строк визначений ч. 3 ст. 49 ЦПК України до суду було подано заяву якою фактично змінено лише підставу позову, де позивач просила встановити факт постійного проживання разом з спадкодавцем.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Оскаржене судове рішення є законним і обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 375ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.