Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 185/9122/16-ц

провадження № 61-25149 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року у складі судді Шаповалової І. С. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Баранніка О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), який є правонаступником закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк»),звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 28 липня 2006 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитоміз кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті httр://рrivatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, натомість відповідач свої обов`язки належним чином не виконує, у зв`язку із чим станом на 30 вересня 2016 року виникла заборгованість по кредитному договору у сумі 41 616,89 грн, з яких: 4 587,81 грн - заборгованість за кредитом, 31 576,53 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 994,60 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 957,95 грн - штраф (процентна складова).

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 28 липня 2006 року на загальну суму 41 616,89 грн, а також понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовна заява подана ПАТ КБ «Приватбанк» з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем. Суд зазначив, що кредитний договір був укладений 28 липня 2006 року, строк дії договору дорівнює строку дії картки, при цьому, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що банківська картка в період, який міг би бути зарахований до позовної давності, була дійсною та нею користувався відповідач, як і не надано доказів зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вказав про те, що між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 28 липня 2006 року було укладено договір приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), який поєднує у собі елементи кредитного договору та договору надання банківських послуг, відповідно до умов якого відповідач отримала у користування кредитні кошти у розмірі ліміту 800 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Суд виходив з доведеності факту внесення позичальником останнього платежу не пізніше 01 листопада 2013 року, тоді як з позовом до суду ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося 11 листопада 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Посилання позивача на те, що за укладеним з ОСОБА_1 договором від 28 липня 2006 року відповідач отримала додаткову картку зі строком дії до 28 лютого 2015 року і останній платіж здійснила 28 березня 2014 року, а тому, звернувшись до суду з позовом у листопаді 2016 року, банк не пропустив строк позовної давності, колегія суддів вважала необґрунтованими, оскільки належних та допустимих доказів, зокрема, довідки про видані картки, строк їх дії та виписки з рахунку позичальника на підтвердження своїх доводів ПАТ КБ «Приватбанк» до суду не надало.

Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем пред`явлено обґрунтований позов після спливу позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 185/9122/16-ц із Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не погоджується із висновками судів щодо пропуску позовної давності та вважає їх помилковими, оскільки суди не звернули уваги на те, що картка відповідача була перевипущена 09 квітня 2011 року та відповідач отримала нову платіжну картку зі строком дії до 02 лютого 2015 року, останній платіж по якій здійснений відповідачем 16 лютого 2014 року, а тому банк звернувся до суду з позовом у листопаді 2016 року в межах строку позовної давності. На підтвердження своїх доводів позивачем до суду касаційної інстанції надано довідку про відкриті на ім`я відповідача картки із зазначенням дати їх відкриття та терміном дії та копію фото позичальника із кредитною карткою.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені у відповідності до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставини справи, в межах наданих суду повноважень; судом вірно застосовані норми матеріального права та дотримано норми процесуального права, доводи касаційної скарги вважала безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 28 липня 2006 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку за сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 30 вересня 2016 року виникла заборгованість по кредитному договору б/н від 28 липня 2006 року у сумі 41 616,89 грн, з яких: 4 587,81 грн - заборгованість за кредитом, 31 576,53 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 994,60 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 957,95 грн - штраф (процентна складова).

ОСОБА_1 у запереченнях на позовну заяву зазначала, що останній платіж нею було внесено до листопада 2013 року. Також ОСОБА_1 просила застосувати строк позовної давності (а.с. 35-38).

Суд апеляційної інстанції вважав доведеним факт внесення позичальником останнього платежу не пізніше 01 листопада 2013 року, тоді як з позовом до суду ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося 11 листопада 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року, у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Подібні положення містять статті 12, 81 чинної редакції ЦПК України.

Суд першої інстанції, з позицією якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що ПАТ КБ «Приватбанк» у листопаді 2016 році пред`явило вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 28 липня 2006 року, останній платіж за яким був здійснений не пізніше 01 листопада 2013 року, враховуючи відсутність відомостей про строк дії кредитної картки, видачу нової кредитної картки та неподання позивачем доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності, дійшов загалом правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» у зв`язку із пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено відповідачем (а.с. 35-35).

Доводи касаційної скарги про те, що суди дійшли помилкового висновку щодо пропуску позивачем строку позовної давності та не звернули уваги на те, що 09 квітня 2011 року відповідач отримала нову платіжну картку зі строком дії до 02 лютого 2015 року, останній платіж по якій здійснений нею 16 лютого 2014 року, - колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки докази на підтвердження вказаних доводів надані позивачем лише у суді касаційної інстанції, отже,зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович