Справа № 130/174/19
Провадження № 22-ц/801/592/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 рокуСправа № 130/174/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Матківської М.В., Войтка Ю.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу №130/174/19 за матеріалами позовної заяви ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про визнання неможливості оскаржити бездіяльність посадових осіб Жмеринської поліції та прокуратури в порядку вимог ст. 303 КПК України про порушення ними статті 2 КПК України про захист особи від кримінальних порушень, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розгляду та визнання такої бездіяльності в порядку ЦК України,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року, яка постановлена суддею Заярним А.М. в приміщенні Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, повний текст складено 29 січня 2019 року,

в с т а н о в и в :

В січні 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд з вказаним позовом.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року позовну заяву повернуто позивачу, на підставі ч.3 ст.44 ЦПК України.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати вказану ухвалу і направити справу для продовження її розгляду. Вважає, що суд першої інстанції, безпідставно припинив позивачу доступ до правосуддя. При цьому, апелянт посилається на те, що відповідно до рішень Європейського Суду з прав людини позбавлення такого права є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ, справа розглядається в апеляційній інстанції без повідомлення її учасників, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали про повернення позовної заяви у справі розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_3 допустив зловживання процесуальними правами, оскільки подав до суду завідомо безпідставний позов, який має очевидно штучний характер, на підставі ч.3 ст.44 ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до змісту статей 55, 124 Конституції України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку визначеному законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як визначено ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність та неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Ч. 2 ст. 44 ЦПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема пунктом 2) передбачено подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) передбачено подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Згідно з ч. 3 ст. 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

З позовної заяви ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України вбачається, що він просить суд визнати неможливість оскаржувати бездіяльність зазначених в кримінальних провадженнях посадових осіб в справах, номери яких вказані в наданих ним повідомленнях, їх керівників, на підставі вимог ст. 303 КПК України у звязку з тим, що вимоги ОСОБА_3 про навмисну тяганину в справах, не прийняття мір по усуненню порушень вимог КПК України - не охоплюються вимогами ст. 303 КПК; визнати незаконними та формальними дії та бездіяльність зазначених посадових осіб в цих правовідносинах.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до статистичних даних роботи Жмеринського міськрайонного суду за допомогою автоматизованої системи документообігу КП «Д-3», позивач ОСОБА_3 протягом 2018 2019 років звертався до Жмеринського міськрайонного суду понад 96 разів із позовами різного характеру. Із даної кількості справ суддями Жмеринського міськрайнного суду протягом 2018 року розглянуто 23 справи з тотожними або аналогічними позовами ОСОБА_3 до Держави Україна з ухваленням судового рішення, зокрема справи №№ 130/1758/2017; 130/1948/17; 130/2014/17; 130/1059/17; 130/59/18; 130/880/17; 130/1681/17; 130/1894/17; 130/1247/17; 130/1243/17; 130/199/18; 130/107/18; 130/712/17; 130/3022/17; 130/2993/17; 130/2941/17; 130/2015/17; 130/2535/18; 130/3026/18; 130/2375/17; 130/2526/18; 130/2677/18; 130/2675/18), відомості про які внесені до Єдиного реєстру судових рішень.

Позивач в своїх позовах досить часто застосовує різні епітети, адресовані суду, зокрема, в цьому позові «P.S. Зазначаю для грамотних суддів…», це словосполучення, завдяки особливій функції в тексті, допомагає слову набути нового смислового відтінку, а позову характеру штучного.

Така процесуальна поведінка сторони, що характеризується надмірною процесуальною активністю особи, повторними зверненнями до суду з тотожними або аналогічними позовами з метою переслідування процесуального опонента, надокучання йому та спричинення йому фінансових витрат, свідчить про зловживання ним процесуальними правом на позов.

Зловживання правом на позов, становить собою такий вид зловживань процесуальними правами, за якого уся процедура розгляду спору є невиправданою та неефективною, адже особа звертається до суду з метою, що відмінна від захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Серед таких зловживань можна відокремити подання завідомо безпідставних (явно необґрунтованих) позовів або скарг та позовів, що мають штучний характер.

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, що зазначений позов має штучний характер та є завідомо безпідставним, не являючись оспорюваним правом, або таким, що підлягає захисту, адже порядок оскарження дій чи бездіяльність посадових осіб чітко визначена чинним КПК України (Глава 26 Оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування). Звернення ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України фактично нівелює завдання цивільного судочинства, визначені діючим ЦПК України.

З огляду на вказане, вірний висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_3 допускає зловживання процесуальними правами, оскільки подав до суду завідомо безпідставний позов, який має очевидно штучний характер. Дії позивача не відповідають завданням та суперечать засадам цивільного судочинства, розцінюються як зловживання процесуальними правами, тому судом вірно повернуто позовну заяву позивачу.

Разом з тим, судом першої інстанції, повертаючи заяву ОСОБА_3, вірно враховано практику Європейський суд з прав людини, яка в силу вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», як і Конвенція, є обов'язковою для застосування. Європейський суду у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що «право на суд» та право на доступ до суду не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (п. 59 рішення «ОСОБА_4 де ла Прадель проти Франції», п. 28 рішення «Станєв проти Болгарії та ін.»). Тобто, реалізація права на суд однією із сторін спору має відбуватись таким чином, щоб не порушувати права іншої сторони.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див.PrinceHans-Adam II ofLiechtenstein v. Germany).

Враховуючи наведене, колегія суддів, приходить до висновку, що є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції перешкоджав позивачу в доступі до правосуддя.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, не вбачає порушення судом першої інстанції вимог процесуального права, отже відсутні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2019 року.

Головуючий: підпис ОСОБА_2

Судді: підписи ОСОБА_5

ОСОБА_6

Згідно з оригіналом: ОСОБА_2