Справа №639/5705/19
Провадження №2/639/1807/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Баркової Н.В.,

за участю секретаря - Волкової С.І.,

представника відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

19.08.2019 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся позивач ОСОБА_2 з позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просить суд дозволити тимчасовий виїзд малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України без згоди та супроводу матері - ОСОБА_3 , у супроводі батька - ОСОБА_2 , у період з 12.11.2019 року по 30.11.2019 року в Арабську Республіку Єгипет, місто Шарм-ель-Шейх, протягом туру 7-8 ночей; дозволити отримання дозволу на оформлення проїзних документів на ОСОБА_4 та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він 07.06.2003 року уклав шлюб з відповідачем, про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції 07.06.2003 року складено відповідний актовий запис № 626. Так сталося, що після неоднозначної поведінки відповідача шлюб між ними було розірвано за рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 13.11.2017 року, справа №639/6051/17, що набрало чинності 24.11.2017 року. В шлюбі з відповідачем у них народилося двоє доньок: старша ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після того як відповідач в липні 2018 року вдруге вийшла заміж, вона переїхала разом з дітьми жити до чоловіка за адресою: АДРЕСА_1 , та почала перешкоджати спілкуванню позивача з дітьми, зокрема з молодшою донькою - ОСОБА_4 , всіляко порушувала графік спілкування і усні домовленості між сторонами. Позивач зазначає, що він як батько завжди піклувався про своїх доньок і кожен рік вивозив їх на відпочинок за кордон. Зокрема в липні 2018 року він зі своєю сестрою - ОСОБА_6 та його дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_4 відпочивали у Республіці Туреччина. У грудні 2018 року він попросив ОСОБА_3 надати дозвіл на виїзд дочки ОСОБА_4 з позивачем до Арабської Республіки Єгипет, на що ОСОБА_3 відповіла відмовою. Шляхом переконання і перемовин відповідач все ж таки зробила нібито дозвіл на виїзд, але так і не віддала його на руки, у зв`язку з чим молодша донька не поїхала з позивачем на відпочинок і оздоровлення після хвороби. 27.06.2019 року і 02.07.2019 року позивач відправив відповідачу листи з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон з позивачем його доньки - ОСОБА_4 з метою оздоровлення і відпочинку, розширення її кругозору, відвідування закладів дитячого дозвілля, а також духовного і культурного розвитку, на що ОСОБА_3 відповіла, що лист отримала, але дозволу не дасть. При цьому позивач вважає, що ОСОБА_3 порушує не тільки право позивача, а і його доньки на спілкування, виховання і гідний рівень життя. Тому позивач був вимушений не одноразово звертатися до Департаменту служб у справах дітей міста Харкова, зокрема 09.07.2019 року він звернувся з заявою про перешкоджання йому у спілкуванні і вихованні його дочки ОСОБА_4 , на що отримав відповідь від 08.08.2019 року № 2302/0/202-19, в якій працівники Департаменту у справах дітей Харківської міської ради пояснили, що матері малолітньої ОСОБА_4 повторно були роз`яснені норми діючого законодавства, передбачені ст.ст. 141,153,157 СК України щодо рівності прав батьків відносно дитини, ОСОБА_3 попереджена про наслідки щодо перешкоджання у спілкуванні батька з дитиною та участі у її виховання. Також відповідач заперечує проти виїзду ОСОБА_4 на відпочинок за кордон, оскільки вважає дочку занадто малою для закордонної поїздки без її супроводу, але це суперечить наступним фактам: подорож з позивачем його доньки ОСОБА_4 без супроводу її матері у липня 2018 року. Тим не менш, відповідач навесні 2019 року без дітей виїжджала за кордон до Європи, а у травні 2016 року залишила доньку ОСОБА_4 з позивачем і поїхала за кордон до США на тривалий строк. Разом з тим, позивач зазначає, що він виплачує аліменти у повному обсязі і вважає що спільний відпочинок доньки у будь-якому віці з батьком, який проживає окремо від неї, буде проявом батьківської любові і турботи, послужить забезпеченню позитивного клімату у відносинах дитини з батьком, тому поїздка дитини за кордон з батьком відповідає інтересам дитини і принципам справедливості, сумлінності і розумності сімейних відносин, тим більше, що молодша донька - ОСОБА_4 часто хворіє на ОРЗ і є припис лікарів для оздоровлення дитини на морському узбережжі.

У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.08.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини. Призначено судове засідання.

Відповідачем ОСОБА_3 на адресу суду 01.10.2019 року надано відзив на позов позивача ОСОБА_2 , в якому відповідач зазначила, що вона, обґрунтовано вважає вказані ОСОБА_2 обставини в позовній заяві такими, що не відповідають дійсності, а докази - недостатніми, неналежними для вирішення цієї справи на користь позивача, у зв`язку з чим вимоги останнього не підлягають задоволенню. Так відповідач вказує, що ніколи не перешкоджала та не перешкоджає спілкуванню батька з дітьми, і повністю дотримується досягнутої усної домовленості з колишнім чоловіком про його порядок спілкування з дітьми. Але траплялися випадки, коли сам позивач не виявляв інтересу щодо запланованого побачення, або мати повідомляла батька про неможливість побачення з дитиною через стан її здоров`я, керуючись саме інтересами дитини. На теперішній час в Жовтневому районному суді міста Харкова розглядається справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя. Разом з тим, відповідач зазначає, що під час перебування сторін у шлюбі позивач з відповідачем разом з дітьми часто разом відпочивали, ця обставина відповідачем не оспорюється, але найменша донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій на теперішній час виповнилось лише 5 років, завжди їздила на відпочинок разом із мамою, оскільки дитина маленька та потребує материнської турботи, догляду та уваги. Лише один раз після розірвання шлюбу з позивачем, їх донька ОСОБА_4 відпочивала в 2018 році в Туреччині без супроводу матері, разом із батьком, але дитина при цьому була зі старшою донькою віком 15 років, яка повністю вміє доглянути за своєю молодшою сестрою. Копії путівок та договору на туристичне обслуговування саме тієї подорожі позивачем долучені до матеріалів справи, з яких вбачається, що та їх подорож була вчотирьох - позивач, дві доньки та його рідна сестра, тому відповідач не перешкоджала їх відпочинку в такому складі і надала нотаріальну заяву-згоду на їх подорож, оскільки може довірити дитину своїй старшій доньці, якій виповнилось 15 років, яка в змозі допомогти сестрі у всіх питаннях, які не може вирішити навіть рідний батько.На теперішній час позивач ОСОБА_2 , звертаючись з цим позовом до суду, просить надати згоду лише на поїздку з малолітньою донькою ОСОБА_4 , якій на теперішній час лише п`ять років на період з 12.11.2019 року по 30.11.2019 року ( 18 днів) яка є абсолютно ще несамостійною у вирішенні питань особистої гігієни, її купає або матір або старша рідна сестра ОСОБА_5 за відсутності матері. В ситуаціях, коли відповідачці необхідно на декілька днів поїхати із міста - діти залишаються з її матір`ю ОСОБА_7 . Позивач окрім направлення двох письмових повідомлень від 27.06.2019 року та від 02.07.2019 року про свій намір поїхати відпочивати з ОСОБА_4 жодної інформації про готель, місто, умови проживання, харчування та наявність дитячої кухні - не повідомляв, при цьому обидва повідомлення стосуються наміру позивача поїхати з донькою до Туреччини. У зв`язку з тим що відповідачу, окрім цих листів, не була надана жодна ідентифікуюча інформація, а також у зв`язку з небажанням брати з собою іншу спільну доньку ОСОБА_5 - відповідач правомірно не відреагувала на такі листи. Таке звернення носило лише виключно письмовий характер, позивач особисто ніякої інформації не повідомляв. Стосовно наміру поїздки в листопаді з дитиною до саме Республіки Єгипет - позивач взагалі матір дітей не повідомляв та жодних повідомлень не направляв, що навіть підтверджується матеріалами справи. Також позивач посилається та долучає до матеріалів справи Висновок клінічного кабінету хвороби вуха, горла та носа від 05.06.2019 року, де зазначено, що ОСОБА_4 рекомендовано оздоровлення в літній час на морському кліматі та протипоказань до поїздок в літаку не має. Важливим моментом є те, що така рекомендація стосувалась саме літнього періоду, про що прямо вказано в рекомендації, та матір виконала цю рекомендацію, організувавши відпочинок дітей на 2 тижні до м. Коблево Миколаївської області у період з 15.06.2019 року по 29.06.2019 року. У зв`язку з вищевикладеним, відповідач просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

У судовому засіданні позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на викладені в позові обставини. При цьому позивач визнав, що у доньки ОСОБА_4 є проїзний документ, а також ту обставину, що у нього відсутні докази на підтвердження оформлення конкретної подорожі, про дозвіл на здійснення якої він звернувся до суду, а також пояснив, що не звертається за дозволом на подорож за кордон щодо старшої доньки через небажання переривати її учбовий процес.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у повному обсязі, посилаючись на викладені у відзиві обставини.

Учасники справи заперечували проти притягнення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служби у справах дітей, посилаючись на відсутність законодавчих положень про обов`язковість участі вказаної особи під час розгляду даної категорії справ.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що зроблено відповідний актовий запис №356 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 28.12.2014 року. Батьками дитини зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.25).

Сторони мають також спільну дитину ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що зроблено відповідний актовий запис №37 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 18.02.2004 року. Батьками дитини зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.52).

27.06.2019 року позивач ОСОБА_2 у своєму листі відповідачу ОСОБА_3 повідомив, що має намір вивезти на відпочинок дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з наміром оздоровлення за межі кордону до Республіки Туреччина у період приблизно з 05.07.2019 року по 12.07.2019 року, упродовж 6-7 днів та у зв`язку з чим, просив відповідача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон (а.с.10-12).

Також листом від 02.07.2019 року позивач ОСОБА_2 повідомив відповідача ОСОБА_3 про те, що має намір вивезти на відпочинок дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з наміром оздоровлення за межі кордону до Республіки Туреччина у період приблизно з 19.07.2019 року по 27.07.2019 року, упродовж 6-7 днів та у зв`язку з чим, просив відповідача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон (а.с.14-15).

09.07.2019 року ОСОБА_2 звернувся з заявою до Департаменту служб у справах дітей міста Харкова про перешкоджання йому у спілкуванні і вихованні його дочки ОСОБА_4 (а.с.17).

Позивачем ОСОБА_2 до матеріалів позову долучено копію висновку клінічного кабінету хвороби вуха, горла та носа від 05.06.2019 року, де зазначено про те, що ОСОБА_4 рекомендовано оздоровлення в літній час на морському кліматі та протипоказань до поїздок в літаку вона не має (а.с.18).

Разом з тим, позивачем ОСОБА_2 до матеріалів позову також долученокопії путівок та договору на туристичне обслуговування від 03.07.2018 року щодо поїздку до Республіки Туреччина на 4 особи (а.с.19-24). Сторонами в судовому засіданні визнано, що вказана поїздка відбулась за участю позивача, обох його доньок та сестри позивача.

Як вбачається з висновку від 27.09.2019 року за результатами психологічного обстеження психологом ОСОБА_8 дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зроблено висновок про те, що дівчинка емоційно прив`язана до матері та старшої сестри, та не бачить батька в зоні свого комфорту, при цьому дитина боїться про це розповісти дорослому (батьку), заняття з психологом проходило перед зустріччю з батьком, і у дитини спостерігався високий рівень стривоженості. Рекомендовано провести психодіагностику дитини після спілкування з батьком, на предмет дослідження рівня тривожності дитини; заняття з психологом на предмет зниження рівня тривожності. До висновку додані документи, що посвідчують особу та право проводити психологічне дослідження (а.с.43-48).

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), в постанові від 03.07.2019 року у справі №639/1090/17 (провадження № 61-28548св18).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Враховуючи викладені положення закону на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, зважаючи на вік дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір`ю, не є самостійною в обслуговуванні себе, ніколи не виїжджала лише з батьком удвох до іншої країни, що визнано сторонами в судовому засіданні, враховуючи медичні та психологічні аспекти стану дитини, які досліджувались в судовому засіданні, суд вважає, що тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_4 за межі України без згоди та супроводу матері - ОСОБА_3 , лише у супроводі батька - ОСОБА_2 , у період з 12.11.2019 року по 30.11.2019 року в Арабську Республіку Єгипет, місто Шарм-ель-Шейх, протягом туру 7-8 ночейне буде відповідати найкращим інтересам дитини. При цьому в судовому засіданні не встановлено визначених законом обставин, за яких така згода матері не потребується, а позивачем під час розгляду справи не надано суду належних доказів на підтвердження його звернення до матері дитини за отриманням такої згоди на конкретну, визначену у позові подорож, а також не надано будь-яких доказів, що підтверджують факт планування саме такої подорожі позивачем, із визначенням певної адреси перебування дитини та умов такого перебування за межами України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини дозволити, в тому числі про дозвіл на оформлення проїзних документів на ОСОБА_4 необхідно відмовити у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то судовий збір на користь позивача не стягується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9-13, 17, 81, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, Конвенцією про права дитини, Конституцією України, ст. 313 ЦК України, ст. ст. 141, 150, 151, 155, 161 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Жовтневий районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт громадянина України, запис №532, документ НОМЕР_5, РНОКПП: НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт громадянина України, запис №065, документ НОМЕР_6, РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Повне рішення складено 16.10.2019 року.

Суддя Н.В. Баркова