П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Царюк Л.М., із секретарем судового засідання Богуславською О.М., за участю представника позивача Колеснікової Ю.С., відповідача ОСОБА_5, її представника - адвоката Васеньова Д.О., розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2014 року, ухваленого в приміщенні того ж суду у складі судді Войнарівського М.М., по справі № 480/2189/14-ц, провадження № 22-ц/812/162/19, за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси і Кредит» до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2013 року ПАТ «Банк Фінанси і Кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 308724,11 грн. та понесених судових витрат.

Позов мотивовано наступним. 08 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Фінанси і Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси і Кредит», та відповідачем ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №16-07/МБ про надання кредиту у розмірі 51000,00 грн. зі сплатою 18,5% річних, строком до 07.02.2012 року. Відповідно до умов договору та графіку повернення кредиту відповідач зобов'язалась рівними сумами щомісячно до 10 числа погашати кредит, але своїх зобов'язань не виконує. З відповідачем ОСОБА_8 того ж дня укладено договір поруки, за умовами якого він зобов'язався нести солідарну відповідальність за договором кредиту. Станом на 08.10.2009 року заборгованість складає 42562,61 грн., яка складається з 37390,78 грн. - заборгованість за кредитом, 3363,34 грн. - заборгованість за відсотками, пеня - 1808,49 грн. Вказана заборгованість була стягнута рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 05.04.2010 року. Але і після цього зобов'язання не виконуються, тому просив стягнути заборгованість по основному боргу кредиту 37390,78 грн., строкову заборгованість по відсоткам за період з 08.02.2007 року по 29.07.2013 року в сумі 588,01 грн., суму простроченої заборгованості по відсоткам 31939,78 грн., пеню 238724,11 грн. (а.с. 2-4).

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_9 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси і Кредит» заборгованість за кредитним договором № 16-07/МБ від 08 лютого 2007 року в сумі 271333,33 грн. та судовий збір 373,90 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено (а.с.104-106).

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказує, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та підлягає перегляду з наступних підстав. Зокрема, вона не погоджується з розрахунком заборгованості, оскільки строк дії кредитного договору сплинув 07.02.2012 року, тому після цієї дати позивач не мав права нараховувати проценти. Крім того, не погоджується з розрахунком пені. Просить рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити (а.с. 111-113).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_5 та її представник, підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник позивача просила відмовити в задоволенні скарги.

Відповідач ОСОБА_8, належно повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів прийшла до такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Фінанси і Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси і Кредит», та відповідачем ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №16-07/МБ про надання кредиту у розмірі 51000,00 грн. зі сплатою 18,5% річних, строком до 07.02.2012 року. Відповідно до умов договору та графіку повернення кредиту відповідач зобов'язалась рівними сумами щомісячно до 10 числа погашати кредит, але своїх зобов'язань не виконує. З відповідачем ОСОБА_8 того ж дня укладено договір поруки, за умовами якого він зобов'язався нести солідарну відповідальність за договором кредиту. Станом на 08.10.2009 року заборгованість складає 42562,61 грн., яка складається з 37390,78 грн. - заборгованість за кредитом, 3363,34 грн. - заборгованість за відсотками, пеня - 1808,49 грн. Вказана заборгованість була стягнута за рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 05.04.2010 року. Однак зобов'язання станом на 29.07.2013 року відповідачі належним чином не виконують, у зв'язку з цим виникає заборгованість по відсоткам та штрафним санкціям за період з 08.02.2007 року по 29.07.2013 року в сумі 588,01 грн. - строкова заборгованість по відсоткам, 31939,78 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам, пеня 238,805,54 грн., а всього 271333,33 грн.

Стягуючи зазначену суму, суд виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог. В частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 37390,78 грн. судом в задоволенні позову відмовлено, оскільки вказана сума стягнута раніше винесеним рішенням суду.

З висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог погодитись не можна, оскільки судом при ухваленні рішення не були враховані вимоги норм матеріального та процесуального права, обставини справи.

Згідно приписів ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Із матеріалів справи вбачається, що 08 лютого 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 16-07/МБ про надання кредиту у розмірі 51000,00 грн. зі сплатою 18,5% річних, строком повернення кредитних ресурсів до 07.02.2012 року, які позичальник зобов'язався повертати в строк до десятого числа кожного місяця, сплачуючи щомісячний платіж у розмірі, встановленому в графіку погашення кредиту (п. 3.2 договору). Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання, яке збігається зі строком договору.

Відповідно до п. 3.4 кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення виданих кредитних коштів та сплати процентів за весь період користування кредитом (до настання строку, зазначеного п. 3.2 договору), якщо позичальник в період дії договору порушував будь-які умови договору, в тому числі не сплачував проценти за користування кредитними коштами. Тобто в договорі відтворене положення, передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України.

Позивач скористався правом вимоги дострокового повернення виданих кредитних коштів в розмірі 42562,61 грн., пред'явивши про це вимогу позичальнику та поручителю, про що свідчить лист від 02 листопада 2009 року № 3-11/3453, а 10 листопада 2009 року звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом про стягнення зазначеної суми заборгованості. 18 березня 2010 року (а не 05.04.2010 року, як помилково зазначено в позовній заяві та в рішенні суду) Миколаївський районний суд Миколаївської області ухвалив рішення про задоволення позову.

Відповідно до приписів ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (див. пункт 54 цієї постанови), то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду. (Висновки про застосування норм права, які викладені у п. п. 53, 54, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі N 444/9519/12).

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року по справі № 202/4494/16-ц|14-318цс18, зазначено, що Велика Палата, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов'язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа N 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа N 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа N 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції, беручи до уваги висновки про застосування норм права, які викладені в наведених постановах Великої Палати Верховного Суду, дійшла висновку про невідповідність висновку суду першої інстанції про задоволення позову як нормам матеріального права, так і обставинам справи.

Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не звернув увагу на те, що розрахунок заборгованості по сплаті процентів містить дані про підвищення відсоткової ставки за користування кредитними ресурсами, яка встановлена п.4.1 договору, з 01 грудня 2008 року з 18,5 % до 20,5% (а.с. 17-18) та на виконання вимог ст. 214 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час ухвалення судового рішення) не перевірив, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги.

На підтвердження обґрунтованості розрахунку заборгованості по процентам представник позивача надав апеляційному суду копію додаткової угоди №1 до кредитного договору № 16-07/МБ від 08.02.2007 року, яка була укладена між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 28 листопада 2008 року та якою сторони кредитного договору внесли зміни до п. 4.1 кредитного договору, а саме: в період з 1 грудня 2008 року до остаточного строку повернення кредитних коштів, встановленого в п. 3.2 цього договору, проценти за користування кредитними ресурсами становлять 20,5 %. Додаткова угода підписана сторонами кредитного договору. Відповідач ОСОБА_5 в судовому засідання апеляційного суду не заперечувала факт її укладання.

Як зазначалося вище, на забезпечення виконання умов кредитного договору 08.02.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_8 біло укладено договір поруки № 01-16-07/МБ, за яким поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № 16-07/МБ від 08.02.2007 року, відповідно до якого боржникові наданий кредиту розмірі 51000,00 грн., зі сплатою 18,5% річних (п.1.1 договору поруки) (а.с. 11-13).

Відповідно до умов договору поруки внесення змін і доповнень у кредитний договір, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, не допускається без узгодження з поручителем. Щодо припинення поруки, то в договорі сторони визначили, що порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя. Порука припиняється з інших підстав, передбачених чинних законодавством України (а.с. 12).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно з ч.1 ст. 559 ЦК України, в редакції яка діяла на час дії спірних правовідносин, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

В постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 по справі № 6-20цс11 зроблено правовий висновок про те, що відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Докази того, що поручитель ОСОБА_8 давав згоду на зміну зобов'язання, в справі відсутні.

Таким чином, з 01 грудня 2008 року порука припинилась.

Зміни, внесені до ст. 559 ЦК України Законом України від 03.07.2018 року № 2478-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування", не поширюються на правовідносини сторін по даному спору, оскільки відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону. В даному випадку правовідносини сторін припинились у зв'язку із закінченням строку кредитування 08.02.2012 року.

За такого рішення суду першої інстанції відповідно до положень п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України слід скасувати в частині стягнення заборгованості за кредитом, в іншій частині залишити без змін, частково задовольнивши апеляційну скаргу.

Відповідно до положень ч.2 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги, в розмірі 4070,00 грн. (а.с. 119).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2014 року в частині задоволення позову та стягнення судового збору скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси і Кредит» на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 4070 грн.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Судді Н.В. Самчишина

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 01 березня 2019 року