Дата документу 27.02.2019 Справа № 331/7636/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/7636/17 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/1123/19 Скользнєва Н.Г.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Воробйової І.А.

Онищенко Е.А.

За участю секретаря: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Національний Банк України, про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору № ZРJ0 GК від 25 грудня 2007 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «ПриватБанк», третя особа: Національний Банк України, про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору № ZРJ0 GК від 25 грудня 2007 року, посилаючись на те, що 25 грудня 2007 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір №ZPJ0GK, відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 25000,00 доларів США з кінцевим строком повернення кредиту 25.12.2021 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% місячних.

Вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам Постанови НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Всупереч ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», дія якого відповідно до рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, п.п. 2.1, 2.2, 2.4 Постанови НБУ № 168 відповідної інформації не надав.

Перед укладанням кредитного договору банк не надав позичальнику жодної інформації про товар (роботи, послуги) у доступній наочній формі, яка б забезпечувала можливість компетентного вибору, чим порушено ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Пункти 3.4 та 3.5 кредитного договору №ZPJ0GK від 25 грудня 2007 року суперечать ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», п. 3.6 Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007р.

Вважає, що підставою для визнання недійсності зазначеного кредитного договору, є укладення останнього з використанням нечесної підприємницької діяльності та наявність у ньому дискримінаційних умов щодо боржника, зокрема наявність п. 7.1 кредитного договору, відповідно до умов якого позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на весь строк фактичного користування кредитом, при цьому розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину до цього договору.

Посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», Постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», просить суд визнати недійсним кредитний договір №ZPJ0GK, укладений 25 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2018 року по справі призначено судову економічну експертизу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не досліджені всі обставини справи в їх сукупності, висновки суду не відповідають обставинам справи. Судом не враховано, що банк не проінформував її, як споживача, про можливі курсові ризики при отриманні валютних кредитів. Не прийнято до уваги складність правовідносини між сторонами, що є наслідком нечесної підприємницької діяльності з боку відповідача. Не врахований висновок проведеної економічної експертизи, який підтверджує, що під час укладення кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту. Судом проігноровано її зауваження щодо реквізитів банку, які відрізняються один від одного. Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати судове рішення частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення частково та ухвалює нове рішення у відповідній частині у випадку неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що 25 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір № ZPJ0GK у сумі 25 000 дол. США, з яких 4 018 дол. США на сплату страхових платежів, з кінцевим строком повернення кредиту 25 грудня 2021 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості, а також винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця та винагороди за проведення додаткового моніторингу у випадку невиконання позичальником умов Кредитного договору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір кредиту укладений на підставі волевиявлення сторін, його істотні умови є відомими позичальнику та узгодженими між сторонами.

Проте колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Так, колегія суддів вважає, що АТ КБ «ПриватБанк», поклавши на позичальника обов'язок сплати на користь Банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця та винагороди за проведення додаткового моніторингу у випадку невиконання позичальником умов Кредитного договору, порушив вищезазначене положення Правил, а отже дані умови спірного Кредитного договору суперечать ст. 203 ЦК України та мають бути визнані недійсними.

Разом з тим, нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У зв'язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що положення договору, які визнаються недійсними не тягнуть за собою визнання Кредитного договору недійсним в цілому.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову підлягає скасуванню, із частковим задоволенням позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року по цій справі, про відмову в задоволенні позову в частині покладення на позичальника обов'язку сплати на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця та винагороди за проведення додаткового моніторингу у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору скасувати та в цій частині прийняти постанову наступного змісту:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково, визнати недійсними положення 7.1. кредитного договору № ZPJ0GK від 25 грудня 2007 року в частині покладення на позичальника обов'язку сплати на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця та винагороди за проведення додаткового моніторингу у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору.

В решті рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 04 березня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: І.А. Воробйова

Е.А. Онищенко