Дата документу 26.02.2019 Справа № 336/5084/17-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22ц/807/684/19 Головуючий у 1 інстанції Дмитрюк О.В.
Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Акціонерного товариства «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» про стягнення своєчасно не виплаченої заробітної плати за лікарняними листами та про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення своєчасно не виплаченої заробітної плати за лікарняними листами та про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позову зазначав, що 06 листопада 2006 року він був прийнятий на роботу до філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк» на посаду юрисконсульта юридичного департаменту, а з 03 вересня 2012 року був призначений на посаду провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк».

28 квітня 2017 року ОСОБА_3 був звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

В день звільнення він отримав розрахунок, зокрема йому виплачені заробітна плата за відпрацьовані у квітні робочі дні та компенсація за невикористані дні щорічних відпусток.

Проте, ОСОБА_3 зазначає, що отримавши повний розрахунок він дізнався про порушення відповідачем умов оплати праці. Відповідно до наказу № СП-2010-1334 від 10 грудня 2010 року відповідач здійснював оплату перших 5 днів тимчасової непрацездатності виходячи з розрахунку 10 грн. за день. Пізніше, наказом № СП-2013-6638332 від 17 квітня 2013 року відповідач змінив процедуру оплати перших 5 днів тимчасової непрацездатності, перші 3 дні вирішив оплачувати виходячи із середньоденного тарифу, а четвертий і п'ятий по 10 грн., як і було встановлено раніше. Однак, якщо дні тимчасової непрацездатності припадали на святкові дні або на кінець відпустки - усі 5 днів непрацездатності оплачувались із розрахунку 10 грн. за день. 07 грудня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі службової записки № Е.42.0.0.0/4-846 знову змінив умови оплати перших 5 днів непрацездатності, а саме: перші 5 днів відповідач вирішив оплачувати виходячи із середньоденного тарифу. Однак, якщо перші 5 днів включали в себе вихідні, святкові дні або на кінець відпустки - усі 5 днів непрацездатності оплачувалися із розрахунку 10 грн. за день непрацездатності. В період дії зазначених наказів він 6 разів перебував на лікарняному, зокрема: із 23 листопада 2011 року по 09 грудня 2011 року; із 26 березня 2014 року по 12 квітня 2014 року; із 09 жовтня 2014року по 16 жовтня 2014 року; із 27 січня 2016 року по 05 лютого 2016 року; 17 жовтня 2016 року по 21 жовтня 2016 року; із 24 жовтня 2016 року по 02 листопада 2016 року. Зазначає, що за вказаний період мала місце неповна оплата перших днів тимчасової непрацездатності на загальну суму 8034 грн. 54 коп.

Крім того, оскільки він був звільнений 28 квітня 2017 року, а оплата за дні тимчасової непрацездатності не була виплачена при звільненні, то за час затримки розрахунку за період з 28 квітня 2017 року по 11 вересня 2017 року підлягає стягненню середній заробіток в сумі 101197 грн. 60 коп.

04 грудня 2017 року на адресу суду від ОСОБА_3 надійшла уточнена позовна заява, в якій він зазначав, що 29 листопада 2017 року на його картку для виплат відповідачем зараховано грошові кошти в сумі 6270 грн. 09 коп., розмір яких до оподаткування складав 7788 грн. 90 коп. Таким чином, сума недоплаченого матеріального забезпечення по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання складає 245 грн. 64 коп.

За уточненим позовом ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача на його користь недоплачену суму матеріального забезпечення за оплатою перших 5 днів тимчасової непрацездатності у розмірі 245 грн. 64 коп. та середній заробіток за час затримки повного розрахунку за період з 28.04.2017 по 29.11.2017 року у розмірі 160 091 грн. 15 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 недоплачену суму допомоги по тимчасовій непрацездатності в сумі 245,64 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 28735 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та в цій частині прийняти нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2018 року з виправленою опискою ухвалою від 02.03.2018 року апеляційні скарги задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час повного розрахунку за період з 28.04.2017 року по 29.11.2017 року у розмірі 160336,46. В решті позову відмовити.

Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року постанову Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2018 року у цій справі скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, предметом апеляційного розгляду є апеляційні скарги ОСОБА_3 та АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2017 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначене рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, яке прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення в цій частині, яким задовольнити його позов у повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку повинен був виходити із суми у розмірі 8034,54 грн., а оскільки зазначена сума була частково задоволена відповідачем лише 29.11.2017 року, відтак і право на зменшення суми середнього заробітку у суду виникло лише починаючи з цієї дати. Окрім цього, судом не взято до уваги те, що відповідач усвідомлено та цілеспрямовано порушав законодавство про оплату праці.

АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції у порушення норм процесуального права не було застосовано наслідки пропуску строку на звернення позивача з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вважають, що оспорюванні позивачем суми, а саме допомога по тимчасовій непрацездатності, не входить до складу фонду заробітної плати а тому не до них не мають застосовуватись положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України про можливість звернення до суду без обмеження будь-яким строком. Просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог, та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, зокрема з копії трудової книжці, що 06 листопада 2006 р. ОСОБА_3 було прийнято на роботу до філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаду юрисконсульта юридичного департаменту.

З 06 листопада 2006 р. позивач декілька разів змінював посаду та востаннє, 03 вересня 2012 р. був призначений на посаду провідного юрисконсульта відділу правового забезпеченні філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк».

28 квітня 2017 р. ОСОБА_3 звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП (т. 1 а.с. 38-39).

У цей же день, позивач отримав розрахунок при звільненні, з якого вбачається, що ОСОБА_3 виплачена заробітна плата за відпрацьовані у квітні робочі дні та компенсація за невикористані дні щорічних відпусток, згідно ст. 38 КЗпП (т. 1 а.с. 90).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 перебував на лікарняному в такі періоди: із 23 листопада 2011 року по 09 грудня 2011 року; із 26 березня 2014 року по 12 квітня 2014 року; із 09 жовтня 2014 року по 16 жовтня 2014 року; із 27 січня 2016 року по

05 лютого 2016 року; 17 жовтня 2016 року по 21 жовтня 2016 року; із

24 жовтня 2016 року по 02 листопада 2016 року.

Так, відповідно до наказу № СП-2010-1334 від 10 грудня 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» здійснював оплату перших 5 днів тимчасової непрацездатності виходячи з розрахунку 10 грн. за день (т.1 а.с. 5).

Наказом № СП-2013-6638332 від 17 квітня 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» змінив процедуру оплати перших 5 днів тимчасової непрацездатності, зокрема, перші 3 дні відповідач вирішив оплачувати виходячи із середньоденного тарифу, а четвертий і п'ятий по 10 грн., як і було встановлено раніше. Однак, якщо лікарняний листок припадав на святкові дні або на кінець відпустки - усі 5 днів непрацездатності оплачувались із розрахунку 10 грн. за день непрацездатності (т.1 а.с. 6).

07 грудня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі службової записки № Е.42.0.0.0/4-846 знову змінив умови оплати перших 5 днів непрацездатності, а саме: перші 5 днів відповідач вирішив оплачувати виходячи із середньоденного тарифу. Однак, якщо перші 5 днів включали в себе вихідні, святкові дні або кінець відпустки - усі 5 днів непрацездатності оплачувалися із розрахунку 10 грн. за день непрацездатності (т. 1 а.с. 7).

Проте. за змістом пунктів 5, 6 Порядку оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2001 року N 439 (у редакції, чинній в оспорюваний період непрацездатності), дні тимчасової непрацездатності застрахованій особі оплачуються залежно від страхового стажу в розмірах: 60 відсотків середньої заробітної плати - особі, яка має страховий стаж до п'яти років; 80 відсотків середньої заробітної плати - особі, яка має страховий стаж від п'яти до восьми років; 100 відсотків середньої заробітної плати - особі, яка має страховий стаж понад вісім років; 100 відсотків середньої заробітної плати - особам, віднесеним до 1-4 категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; ветеранам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Таким чином, з урахуванням відомостей про кількість днів, на протязі яких ОСОБА_3 перебував на лікарняному, судом першої інстанції вірно встановлено, що мала місце неповна оплата перших днів тимчасової непрацездатності на загальну суму 8034,54 грн.

29 листопада 2017 року (під час розгляду справи в суді) банк сплатив ОСОБА_3 6 270 грн. (7 788 грн. 90 коп. до оподаткування) допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю (т. 1 а.с. 99).

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині доведеності позивачем наявності боргу у роботодавця з оплати днів тимчасової непрацездатності у розмірі 245 грн. 64 коп. (8034,54 грн. -7788,90 грн.).

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо відсутності обґрунтування суми стягнення судом першої інстанції в розмірі 245,64 грн. не заслуговують на увагу, оскільки при дослідженні повного тексту судового рішення вбачається, що відповідно саме до суми 245,64 грн. наданий обґрунтований висновок, а отже, в цій частині рішення відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, аналогічним ст. 215 ЦПК України в редакції 2004 року, який діяв на час ухвалення рішення.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо застосування строку позовної давності спростовані у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року по даній справі. Зокрема, зазначено, що доводи Банку в цій частині зводяться до неправильного розуміння норм про застосування позовної давності у трудових спорах. Оскільки вимоги працівника про стягнення допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Згідно з пунктами 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, у випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за це період.

Колегія суддів вважає за необхідним зауважити, що відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, під час перегляду рішення у суді апеляційної інстанції, у судовому засіданні 22 лютого 2017 року апеляційним судом представникові Банку було роз'яснено право надати довідку про доходи позивача ОСОБА_3 в останні два місяці перед звільненням (лютий та березень 2017 року) а також довідку про середній заробіток ОСОБА_3. однак, представник Банку зазначила, що Банк не вважає за доцільне користуватись правом надання апеляційному суду вищезазначених документів, або заявляти відповідні клопотання. А отже, апеляційний суд переглядає рішення відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, розрахунковими місяцями для обчислення середньої заробітної плати ОСОБА_3 є лютий та березень 2017 р.

На підставі вищевикладеного, та відповідно до копій розрахункових листів, які містяться в матеріалах справи та не спростовані Банком (т. 1 а.с.34, 35)

за лютий 2017 року заробітна плата ОСОБА_3 складала 13819,95 грн., з яких: оклад за 13 робочих днів - 3870,37 грн., премія 6742,50 грн., лікарняний за 9 днів поточного місяця 2017 року - 2824,74 грн., перерахування до фонду - 382,34 грн.

Всього у лютому 2017 року - 20 робочих днів, фактично відпрацьовано - 13, а отже пропорція днів дорівнює 0,65.

Премія 6742,50 грн. ? 0,65 = 4382,62 грн.

Таким чином: 3870,37 + 4382,62 + 382,34 = 8635, 33 грн. Це сума заробітної плати за лютий 2017, яка повинна бути використана для визначення середньоденної заробітної плати.

За березень 2017 року заробітна плата складала 14914,52 грн., з яких: оклад за 6 робочих днів - 1599,18 грн., премія 12933,00 грн., перерахування до фонду - 382,34 грн.

Всього 22 робочих днів, відпрацьовано 6, пропорція днів = 0,27.

Премія 12933,00 грн. ? 0,27= 3491,91 грн.

Таким чином: 1599,18 + 3491,91 + 382,34 = 5473,43 грн. Це сума заробітної плати за березень 2017 для визначення середньоденної заробітної плати.

Так, за лютий 2017 р. заробітна плата, яка враховується для визначення середнього заробітку, складала 8635,33 грн., а за березень 2017 р. - 5473,43 грн.

Разом за лютий і березень 2017 р. заробітна плата, яка враховується для визначення середньоденного заробітку складає 14108,76 грн. (8635,33+5473,43), а середньоденна заробітна плата складає 742,56 грн. (14108,76/19).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

За період звільнення по день ухвалення рішення минуло 455 робочих днів (травень 2017р. - 20 робочих днів; червень 2017р. - 20 робочих днів; липень 2017 р. - 21 робочих днів; серпень 2017р. - 22 робочих днів; вересень 2017р. - 21 робочих днів; жовтень 2017р. - 21 робочих днів; листопад 2017р. - 22 робочих днів; грудень 2017 р. - 20 робочих днів; січень 2018р. - 21 робочих днів; лютий 2018 року - 20 робочих днів; березень 2018р. - 21 робочих днів; квітень 2018р. - 19 робочих днів; травень 2018р. - 21 робочих днів; червень 2018р. - 20 робочих днів; липень 2018р. - 22 робочих днів; серпень 2018р. - 22 робочих днів; вересень 2018р. - 20 робочих днів; жовтень 2018р. - 22 робочих днів; листопад 2018р. - 22 робочих днів; грудень 2018р. - 20 робочих днів; січень 2019р. - 21 робочих днів; лютий 2019р. по день ухвалення рішення - 17 робочих днів), а отже при повному задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 на його користь сплата підлягала би в сумі 337864,80 грн. (455 днів ? 742,56 грн.).

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

При вирішенні даного спору апеляційним судом враховується також і правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

За змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року справа №205/2672/16-ц, провадження № 61-12146св18) зазначено, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Принцип пропорційності тісно пов'язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід'ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв'язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Водночас, при визначенні розміру сум, які підлягають до стягнення з роботодавця необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Враховуючи вищенаведене, колегія дійшла висновку, що при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Отже, враховуючи наведені вище обставини, а також те, що судом встановлено, що в день звільнення роботодавцем було виплачено позивачу інші виплати, приймаючи до уваги розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_3, зважаючи на суму заборгованості на яку поширюються правила ст.117 КЗпП України, у порівнянні із тим середнім заробітком, на який претендує позивач, факт того, що ОСОБА_3 не звертався під час роботи до Банку стосовно виплат недоплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності, також те, що дії відповідача в період розгляду справи були направлені на відшкодування виплат за листками непрацездатності, колегія вважає за необхідне по даній справі застосувати принцип пропорційності.

Середньомісячна заробітна плата розраховується шляхом помноження отриманої середньоденної заробітної плати на середню кількість робочих днів у розрахунковому періоді (21(20+22/2). Таким чином, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_3 становила: 15593,76 грн. (742,56?21).

Як було встановлено, після часткової сплати відповідачем суми заборгованості, не донараховані та невиплачені позивачеві при звільнені суми з оплати днів тимчасової непрацездатності складають 245 грн. 64 коп.

З огляду на те, що недоплачена ОСОБА_3 сума складає 245,64 грн., то, враховуючи співмірність цієї суми відносно розміру середнього заробітку позивача, який складає 15593,76 грн., колегія суддів вважає за справедливе застосувати принцип пропорційності та зменшити розмір суми, належної працівникові за час затримки розрахунку при звільненні.

З урахуванням того, що розмір середньої заробітної плати позивача становив 15593,76 грн., а сума заборгованості складає 245,64 грн., що становить 1,57 % від заробітної плати, то стягненню на користь позивача підлягають кошти в сумі 5304,47 грн. (337864,80 грн. ?1,57:100), тобто 1,57% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Рішення районного суду відповідно до статті 376 ЦПК України необхідно змінити в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та зменшити розмір стягнутого з відповідача на користь позивача середнього заробітку з 28735 грн. до 5 304, 47 грн.

В іншій частині вирішення позовних вимог судове рішення відповідає вимогам закону, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 376,381-384, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Акціонерного товариства «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2017 року у цій справі - скасувати в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку,прийняти в цієї частині нову постанову:

Позов ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5304,17 грн. / п'ять тисяч триста чотири гривні 17 копійок ./

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: