Номер провадження 22-ц/804/799/19 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Дундар І.О., Кішкіної І.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №243/12922/18 за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Слов'янський районний відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про встановлення факту смерті

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_2,

на ухвалу судді Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2019 року, постановлену в місті Слов'янськ Донецької області,

встановив:

У грудні 2018 року заявник звернувся до суду з зазначеною заявою, в обґрунтування якої, послався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Алчевськ Луганської області померла його дружина ОСОБА_3. 19 грудня 2018 року він отримав свідоцтво про смерть дружини яке видане відділом запису актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки серія НОМЕР_2 та яке є недійсним на території України. Просив встановити факт, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка смт. Щотове міста Антрацит Луганської області, громадянка України, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Алчевськ Луганської області.

Ухвалою судді Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2019 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті визнано неподаною та повернуто заявникові.

Не погодившись з вказаною ухвалою судді, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на думку суду першої інстанції за подання до суду заяви про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території заявник повинен сплатити судовий збір і загальному порядку і п.21 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» не звільняє заявника від його сплати. Суд вказує на те, що немає відомостей, що смерть настала саме внаслідок збройної чи тимчасової окупації території. Проте зазначене твердження є грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені зокрема в пункті 6 частини першої статті 353 цього Кодексу (повернення заяви позивачеві (заявникові)), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно п. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті його дружини ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території України, яка ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2018 року залишена без руху через несплату заявником судового збору.

Постановляючи ухвалу про визнання заяви неподаною та повернення її заявникові, суд першої інстанції виходив з того, що пункт 21 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» містить чіткій перелік як подій, так і їх наслідків, які дають підстави для звільнення від сплати судового збору, серед яких відсутній такий наслідок тимчасової окупації як неможливість отримання документів на території, підконтрольній українській владі.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки до такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до пункту 21 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі Закон № 3674-VI), від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв'язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706-VІІ) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У частині 1 статті 4 Закону № 1706-VІІ передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.

Відповідно ч.1 ст.5 Закону № 1706-VІІ довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, а саме його місцем реєстрації є: АДРЕСА_1 фактичним місцем проживання є: АДРЕСА_2 що підтверджено довідкою Управління соціального захисту населення Слов'янської районної державної адміністрації від 07 серпня 2017 року № НОМЕР_1 про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи (а.с.18).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області подана заява саме про встановлення факту смерті своєї дружини, ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Алчевськ Луганської області.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», м. Алчевськ (Алчевська міська рада) Луганської області відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Таким чином, оскільки м. Алчевськ Луганської області є тимчасово окупованою територією України, ОСОБА_1 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа Управлінням соціального захисту населення Слов'янської районної державної адміністрації, пільга щодо звільнення від сплати судового збору, зазначена у пункті 21 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», розповсюджується на ОСОБА_1, який звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті дружини у зв`язку з тим, що отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України.

Згідно частини 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Таким чином, вирішуючи питання про повернення заяви ОСОБА_1 через несплату судового збору, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції помилково не надав заявнику можливість захистити своє право в суді, чим допустив прояв надмірного формалізму та обмежив заявника у доступі до суду.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, оскільки суд приймаючи рішення про визнання заяви неподаною та повертаючи її заявникові порушив норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_2, задовольнити частково.

Ухвалу судді Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2019 року, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст постанови складений 05 березня 2019 року.

Головуючий