Номер провадження: 22-ц/813/1274/19
Номер справи місцевого суду: 2-1575/2010
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

за участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3, відділ ГІРФО Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 листопада 2010 року у складі судді Гандзій Д.М.

в с т а н о в и в:

У травні 2010 року ОСОБА_2звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, відділу ГІРФО Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку,посилаючись на те, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. У вказаній квартирі крім нього та його доньки ОСОБА_4, незаконно зареєстрована та не проживає його колишня дружина відповідач - ОСОБА_3, яка без законних підстав отримала штамп про реєстрацію у спірній квартирі, без дозволу, його, як власника квартири. Реєстрація відповідачки у спірній квартирі заважає позивачу у повній мірі користуватися та розпоряджатися вказаною квартирою.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд визнати відповідачку такою що втратила право користування квартирою, шляхом зняття з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_1.

У червні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_4, КП Овідіопольської селищної ради «Благо», КП «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації і свідоцтва про право власності на нерухоме майно, в якій зазначила, що в період з 1983 р. по 1994 p., вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі та їм і їхній доньці ОСОБА_5 була надана для проживання спірна квартира державного житлового фонду та у 1990 році, вона та відповідач були зареєстровані разом у вказаній вище квартирі. Однак, у 1993 році, шлюбні стосунки між подружжям було припинено і 1994 році вони розлучилися, а відповідач пішов із спірної квартири, вона та її донька ОСОБА_5 залишились проживати у АДРЕСА_1, за яку вона сплачувала та продовжувала сплачувати всі комунальні платежі, зробила газифікацію, уклала всі необхідні договори по обслуговуванню квартири (водопостачання, електропостачання, послуги зв'язку) та всі облікові рахунки по спірній квартирі відкриті на її ім'я, що підтверджується абонентськими, розрахунковими книжками та квитанціями про сплату комунальних платежів та 2004 році, між нею та Овідіопольським ВУЖКГ (правонаступником якого є КП Овідіопольської с/р «Благо»), на балансі якого знаходиться спірна квартира, був укладений договір найму житла в будинках державного та комунального фонду, відповідно до якого, їй була надана у безстрокове користування зазначена вище квартира, за яку вона сплачувала квартирну плату. Однак, на початку 2009 року, під час слухання справи в Овідіопольському райсуді Одеської області за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання останнього такого, що втратив право користування спірною квартирою, їй стало відомо, що КП Овідіопольської с/р «Благо», без її відома як наймача, з яким був укладений відповідний договір найму, виніс оспорюване розпорядження № 3545 від 21.01.2009 p., яким спірна квартира була передана у спільну часткову власність відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_5, на підставі якого, відповідачі отримали свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 06.03.2009 року і відповідно КП «Овідіопольське РБТІ» була проведена реєстрація права власності відповідачів на вказану квартиру. Вважаючи, що спірна квартира, була незаконна приватизована ОСОБА_2 та ОСОБА_5, позивачка просила суд, визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації КП Овідіопольської с/p «Благо» № 3545 від 21.01.2009 р. про передачу у спільну часткову власність ОСОБА_2 та ОСОБА_5 спірної квартирі АДРЕСА_1, визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на вказану квартиру на ім'я відповідачів, видане 06.03.2009 р. КП «Овідіопольське РБТ1» на ім'я відповідачів та скасувати державну реєстрацію права власності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на спірну квартиру.

В судовому засіданні ОСОБА_2, який також був представником ОСОБА_4 свій позов підтримав, позов ОСОБА_3 не визнав.

В судовому засіданні, ОСОБА_3 підтримала свій позов у повному обсязі,позов ОСОБА_2 не визналаю

Представники ГІРФО Овідіопольського РВ ГУМВС України, КП Овідіопольської с/p «Благо» та КП «Овідіопольське РБТІ» в судове засідання не з'явилися, про слухання справи були повідомлені належним чином.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 листопада 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, КП Овідіопольської селищної ради «Благо», КП «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації і свідоцтва про право власності на нерухоме майно задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації комунального підприємства Овідіопольської селищної ради «Благо» № 3545 від 21 січня 2009 року про передачу у приватну спільну часткову власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1. Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 видане 06.03.2009 року КП Овідіопольської селищної ради «Благо» на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_4 на підставі розпорядження органу приватизації КП Овідіопольської селищної ради «Благо» № 3545 від 21.01.2009 року. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2, ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, яка була проведена КП Овідіопольської селищної ради «Благо» 29.07.2009 року на підставі свідоцтва про право власності від 06.03.2009 року (номер запису 4207 в книзі 20, реєстраційний номер 26654691).

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, позов ОСОБА_2 задовольнити, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на те, що рішення постановлене з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначає, що суд недосконало вивчив матеріали справи, у достатньому обсязі не перевірив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, наданим доказам не дав належної оцінки в сукупності та їх взаємному зв'язку, належним чином не перевірив протиріччя та суперечності наданих сторонами доказів у справі та ухвалив помилкове рішення, зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Комлевої О.С. - головуючий суддя, судді - Журавльова О.С., Кравця Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.01.2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_4 була призначена до розгляду на 27 лютого 2019 року.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що в період з 30.04.1983 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували свій шлюб у Приморському Відділі РАЦСу м. Одеси, що було підтверджено штампом про реєстрацію шлюбу в паспорті ОСОБА_3 та 28.06.1994 pоку, вказаний шлюб був розірваний, що було підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 06.12.1996 pоку, виданого Відділом РАГСу Овідіопольського району Одеської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_7 та ОСОБА_3, народилася донька ОСОБА_8, яка 21.04.2007 року уклала шлюб з ОСОБА_9 та змінила прізвище на ОСОБА_9, що підтверджувалося поясненнями сторін та копією паспорта ОСОБА_5 та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 21.04.2007 pоку, виданого Міським Відділом РАЦСу Одеського ОУЮ.

Також, судом встановлено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх малолітній доньці, була надана для проживання квартира державного житлового фонду, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, у якій сторони почали проживати з 1990 року та були зареєстровані у встановленому законом порядку, що підтверджується штампами про реєстрацію в паспортах обох сторін.

З наданих суду пояснень сторін та свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 судом встановлено, що подружжя фактично припинили спільне проживання, після чого, ОСОБА_2 пішов зі спірної квартири до іншої жінки, та став проживати у м. Одесі, але залишався зареєстрованим у спірній квартирі, відповідачка ОСОБА_3 разом із малолітньою донькою ОСОБА_5 залишилися проживати у вказаній вище квартирі, сплачуючи при цьому всі необхідні комунальні послуги та уклавши зі всіма комунальними службами необхідні договори, при чому оформивши на своє ім'я абонентські книжки про сплату всіх необхідних послуг (водопостачання, електропостачання та телефонного зв'язку), які продовжували сплачувати, що підтверджується матеріалами справи, а саме договорами, абонентськими книжками, квитанціями про сплату комунальних платежів за період з 1993 року.

Також, з наданих пояснень свідка ОСОБА_11, вбачалося, що дійсно, після 1993 року, коли ОСОБА_2 пішов із спірної квартири, поточний ремонт у спірній квартирі був зроблений ОСОБА_3 за власні кошти, разом із своїм співмешканцем ОСОБА_12, з яким вона зійшлася після припинення подружніх відносин з ОСОБА_2 Також свідок зазнаила, що крім поточного ремонту, зробленого ОСОБА_3 в спірній квартирі, вона завезла туди меблі, кухню, холодильник та влаштувала новв вхідні двері. На очах свідка відбувались численні суперечки між колишнім подружжям ОСОБА_3, внаслідок яких, ОСОБА_3 була змушена, разом з малолітньою донькою переховуватись вдома у свідка, так як ОСОБА_2, постійно перебуваючи у нетверезому стані вижинав колишню дружину разом із малолітньою донькою зі спірної квартири.

Крім цього, 15.03.2004 року, на підставі письмової пропозиції від 28.04.2004 р. за підписом директора Овідіопольського ВУЖКГ та у відповідності з п. 15 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572 ОСОБА_3, уклала з Овідіопольським ВУЖКГ (правонаступником якого є КП Овідіопольської селищної ради «Благо») - типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, в якому наймачем спірної квартири, була визначена саме ОСОБА_3, якій надано у безстрокове користування спірна квартира.

Окрім цього, 18.11.2005 pоку, правонаступником Овідіопольського ВУЖКГ - КП Овідіопольської селищної ради «Благо», на ім'я ОСОБА_3, була видана довідка № 181 від 18.11.2005 року, згідно якої ОСОБА_3 прописана та проживає за адресою: АДРЕСА_1 та крім неї за даною адресою прописані три особи: ОСОБА_2, ОСОБА_8, однак, фактично мешкає одна ОСОБА_3, яка сплачує квартирну плату і заборгованості по квартплаті немає, загальна площа квартири 14 кв.м, будинок знаходиться на балансі Овідіопольського КП «Благо», що також було підтверджено штампами про реєстрацію в паспортах ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_5

З пояснень ОСОБА_3 та матеріалів вбачається, що остання регулярно сплачувала комунальні платежі та квартплату саме відповідачу КП Овідіопольської селищної pади «Благо», про що в матеріалах справи містяться квитанції, видані на ім'я ОСОБА_3, а отже КП Овідіопольської селищної ради «Благо» знало, про реєстрацію ОСОБА_3 у вказаній спірній квартирі та приймало всі необхідні платежі саме від ОСОБА_3

Також в судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що після того, як у неї с колишнім чоловіком склалися напружені відносини та стосунки, останній, всередині 2009 року, передав їй через свідка ОСОБА_13, що він вже приватизував спірну квартиру і що ОСОБА_3 може вже в ній не з'являтися, що підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_11

Суд встановив, що після того, як ОСОБА_3 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування спірної квартирою у грудні 2008 року, вона дізналася про приватизацію спірної квартири своїм колишнім чоловіком ОСОБА_2 та їх донькою ОСОБА_5, що підтверджувалося копіями постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 29.05.2009 року та відповідями прокуратури Овідіопольського району Одеської області від 30.07.2009 року та від 15.10.2009 pоку, а також, листами ОСОБА_3 на адресу КП «Овідіопольське РБТІ» щодо призупинення будь-яких дій стосовно приватизації спірної квартири від 27.07.2009 року та на ім'я прокурора Овідіопольського району Одеської області від 27.07.2009 pоку, в яких вказувала, що приватизація спірної квартири, проводиться її колишнім чоловіком ОСОБА_2 без її відома, як відповідального наймача, з якою укладений відповідний договір найму житлового приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного облікута задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації і свідоцтва про право власності на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно із статтею 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири), член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, якою передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Також, стаття 156 ЖК України зазначає, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) - не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу, а саме - плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Статтею 65 СК України передбачено - наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного і іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до умов статті 71 СК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Приписами статті 72 СК України передбачено - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

Умовами ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права, визнання правочину недійсним. Суд може захистом цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про приватизацію Державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.і.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Статтею 2 цього ж Закону передбачено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Одночасно, статті 5 та 8 Закону України «Про приватизацію Державного житлового фонду» зазначають - якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абз. 2 ст. З цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом із наймачем або за якими зберігається право на житло. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або частковою доплатою один раз.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або частковому власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду - вирішуються судом. Службові особи та громадяни при порушенні вимог цього Закону несуть дисциплінарну, цивільно-правову чи кримінальну відповідальність згідно з чинним законодавством.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10.06.2010 року, визначено в аспекті конституційного звернення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року N 2482-ХІІ, згідно з яким, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: - громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; - у власність наймача і кожного члена його сім'ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; - у власність наймача і кожного члена його сім'ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; - весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що ОСОБА_3 у встановленому законом порядку набула статусу наймача за договором найму у спірній квартирі, де була офіційно зареєстрована та проживала, однак вона не має можливості проживати у зазначеній квартирі, внаслідок протиправних дій ОСОБА_2, який після того, як зламав вхідні двері у спірну квартиру, пошкодив в ній каналізацію, газопровід, водопостачання та електрику, у зв'язку з чим, відповідні служби опечатали та перекрили доступ до газу, електроенергії та водопроводу.

З матеріалів інвентаризаційної справи на спірну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, вбачається, що без відома ОСОБА_3 та її письмової згоди як наймача за договором найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, умовами якого передбачена відповідальність наймодавця (ч. 2 договору) та члена сім'ї, як це передбачено нормами вищенаведених статей Сімейного Кодексу України та Законом України «Про приватизацію Державного житлового фонду України», ОСОБА_2 разом із донькою ОСОБА_5 - незаконно надали неправдиві відомості щодо реєстрації у спірній квартирі тільки їх обох, отримали довідку про належність АДРЕСА_1, де зазначені прізвище тільки ОСОБА_2 та ОСОБА_5, як єдиних зареєстрованих мешканців квартири з їх частками по 1/2 , а також неправдиву довідку про тільки їх реєстрацію та проживання у спірній квартирі від 25.12.2008 року, а після того, у грудні 2009 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 надали письмові замовлення для інвентаризації спірної квартири з проханням видати документи для приватизації та свої заяву про приватизацію квартири, зазначивши зареєстрованими у зазначеній квартирі особами тільки себе. Крім цього, надавши вказану вище недостовірну інформацію щодо зареєстрованих та проживаючих осіб, ОСОБА_2, отримав довідку про склад сім'ї з зазначенням себе та ОСОБА_5, як зареєстрованих у квартирі осіб.

На підставі вищевказаних неправдивих відомостей, розпорядженням органу приватизації було видане оскаржуване розпорядження № 3545 від 21.01.2009 року на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про передачу їм у власність спірну квартиру, а на підставі вказаного розпорядження було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06.03.2009 року та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.07.2009 року з визначенням часток ОСОБА_2 та ОСОБА_5 по 1/2 частці на праві спільної часткової власності і зареєстроване КП «Овідіопольське РБТІ» право власності на спірну квартиру.

Враховуючи викладене, суд визнав, що розпорядження органу приватизації КП Овідіопольської селищної ради «Благо» від 21.01.2009 року № 3545 - було незаконно видане на прізвища ОСОБА_2 та ОСОБА_5, так як оскаржуваним розпорядженням були порушені законні права наймача позивачки ОСОБА_3, чия законна реєстрація у спірній квартирі не була ніким скасована чи визнана недійсною чи незаконною, як стверджує ОСОБА_2, та крім того, ніким не було визнано недійсним чи скасований договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 15.03.2004 року, укладеного між позивачкою ОСОБА_3 та Овідіопольським ВУЖКХ, правонаступником якого є КП Овідіопольської селищної ради «Благо».

Судом вірно зазначено, що вказана приватизація була здійснена без письмової згоди та відома зареєстрованого наймача квартири ОСОБА_3, та як слід, на підставі вказаного незаконного розпорядження, на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було видане незаконне свідоцтво про право власності на спірну квартину з визначенням часток кожного співвласника, а саме по 1/2 частці у праві спільної часткової власності та незаконно зареєстроване право власності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на зазначену вище квартиру з визначенням часток кожного КП «Овідіопольське РБТІ», у зв'язку з чим, вказані розпорядження, свідоцтво про право власності на нерухоме майно підлягають визнанню незаконними та скасуванню, а також підлягає скасуванню незаконна реєстрація права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, суд визнав, що позов ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації і свідоцтва про право власності на нерухоме майно є обґрунтованим та законним.

Однак, до суду не було надано ОСОБА_2 жодних належних та допустимих доказів, щодо незаконності реєстрації відповідачки ОСОБА_3 в спірній квартирі та незаконності поставлення штампу про її реєстрацію, а також без нібито необхідного дозволу його, як уповноваженого власника спірної квартири, так як ніякої згоди ОСОБА_2 для реєстрації ОСОБА_3 не було потрібно, зважаючи на ті обставини, що і ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були зареєстровані у спірній квартирі одночасно та в один день, а саме - 07.09.1990 року, і на той час, ОСОБА_2 не був власником зазначеної квартири, яка була надана, на той час подружжю ОСОБА_2 із Державного житлового фонду, та у відповідності до вищезгаданого договору найму житла в будинках державного фонду і комунального житлового фонду від 15.03.2004 pоку, була визначена ОСОБА_3 та з нею був укладений зазначений договір.

У зв'язку з чим, суд визнав позов ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю і шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 необґрунтованим та безпідставним.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що її мати ОСОБА_3 не зареєстрована в спірній квартирі, не проживала у житловому приміщенні належному їм з батьком більше 6 місяців, тому ОСОБА_3 повинна бути визнаною такою, що втратила право користування житловим приміщенням, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом було встановлено, що ОСОБА_3 на законних підставах була зареєстрована у спірній квартирі, спірна квартира була надана, на той час подружжю ОСОБА_3 із Державного житлового фонду, та у відповідності до вищезгаданого договору найму житла в будинках державного фонду і комунального житлового фонду від 15.03.2004 pоку була визначена ОСОБА_3 та з нею був укладений зазначений договір, доказів протилежного до суду надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі ці доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. . 268, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без змін.

РішенняОвідіопольського районного суду Одеської області від 24 листопада 2010 року - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 04 березня 2019 року.

Головуючий______________________________________О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________Ю.І. Кравець