Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 336/6469/17

провадження № 61-2078св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року (у складі суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Бєлки В. Ю. та Онищенка Е. А.),

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що відповідно до кредитного договору, який було укладено 20 квітня 2012 року № б/н між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою ОСОБА_1 , остання отримала кредит зі сплатою за користування кредитом 30 % відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії кредитної картки.

У зв`язку з невиконанням відповідачкою умов вищезазначеного кредитного договору утворилась заборгованість в загальному розмірі 14 630,07 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено позовні вимоги, не надано доказів отримання відповідачем кредитних коштів, а надана до суду копія анкети - заяви не є належним та допустимими доказом наявності договірних відносин між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову постанову.

Позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 20 квітня 2012 року в розмірі 14 630,07 грн, яка складається з: 7 160,16 грн - тіло кредиту; 2 249,12 грн - нараховані відсотки за користування кредитом; 4 047,93 грн - нарахована пеня; а також відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина) та 672,86 грн - штраф (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір в розмірі 4 000 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи постанову про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційний суд виходив з того що, дії ОСОБА_1 свідчать про користування нею кредитними коштами та про наявність кредитних відносин між нею та банком, тобто відповідачка користувалась кредитними коштами, незважаючи на її твердження про відсутність належного договору та враховуючи, що неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором підтверджене належними та допустимими доказами, а отже виходячи із встановлених статтею 526 ЦК України загальних умов виконання зобов`язання та передбаченого статтею 629 ЦК України принципу обов`язковості договору, апеляційний суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитом.

Вирішено питання судових витрат.

Надходження до Верховного Суду касаційної скарги

24 січня 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 грудня

2018 року, в якій просила скасувати це судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено ПАТ «КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано із Шевченківського районного суду

м. Запоріжжя справу № 336/6469/17, оскільки рішення касаційного суду за наслідками розгляду цієї скарги має значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Цією ж ухвалою Верховного Суду клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання судового рішення задоволено та зупинено виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2019 року справу за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просила задовольнити її касаційну скаргу, а постанову Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що постанову апеляційного суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, яка суперечить вимогам чинного законодавства України та суперечить правовій позиції, яка викладена у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 205/7989/15, від 21 березня 2018 року у справі № 205/7989/15 та 24 травня 2018 року у справі № 630/366/16-ц, оскільки апеляційний суд не звернув увагу на те, що всупереч частини 1 статті 638 та статті 1054 ЦК України договір не був укладений, оскільки сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору (в анкеті-заяві не зазначено розмір кредиту та розмір процентів за користування ним).

Відзив на касаційну скаргу

Відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами було встановлено, що 20 квітня 2012 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 1 000 грн від ПАТ КБ «Приватбанк»,шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 2 жовтня 2017 року становить 14 630,07 грн і складається із: заборгованості за тілом кредиту - 7160,16 грн, заборгованості за процентами за користування кредитними коштами - 2249,12 грн, нарахованої пені за несвоєчасне виконання умов договору - 4047,93 грн, а також 500 грн - штраф (фіксована частина), та 672,86 грн - штраф (процентна складова).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають, оскільки ухвалені з порушенням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як встановлено судом, анкета-заява від 20 квітня 2012 року, яка підписана позивачкою, не містить визначення процентної ставки за користування грошима та відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім суми кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20 квітня 2012 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, судами встановлено, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умоврозуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81).

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Аналогічний висновок, за однаковими фактичними обставинами справи, зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідачки на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, де суд першої інстанції, правильно відмовив у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 2 249, 12 грн процентів за користування кредитом і 4 047, 93 грн пені, штрафів у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 672,86 грн (процентна складова) у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 20 квітня 2012 року, вказавши, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Відповідно до статті 413 ЦПК України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2 249, 12 грн процентів за користування кредитом і 4 047, 93 грн пені, штрафів у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 672,86 грн (процентна складова), у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції в цій частині залишити в силі.

Також Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 20 квітня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано зазначив про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 7 160,16 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 20 квітня 2012 року у розмірі 2 249, 12 грн процентів за користування кредитом і 4 047, 93 грн пені, штрафів у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 672,86 грн (процентна складова) скасувати та залишити у цій частині в силі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року.

В іншій частині постанову Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик