Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

місто Київ

справа № 265/817/16-ц

провадження № 61-23084св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: Орган опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, Служба у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 10 серпня 2016 року у складі судді Козлова Д. О. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Мироненко І. П., Баркова В. М., Лісового О. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача за первісним позовом ОСОБА_3

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому, з урахуванням уточнення доводів і вимог, просила визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею, надати дозвіл на виїзд дитини разом із матір'ю без згоди батька і дозвіл на виготовлення документів на виїзд за межі України без згоди батька.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувались тим, що з 2005 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейні стосунки між сторонами припинено у серпні 2014 року. З травня 2014 року вона постійно проживає у м. Москві, працює за контрактом. З того часу вони з відповідачем виїхали до Російської Федерації, а ОСОБА_5 залишалась у м. Маріуполі з батьками відповідача, де продовжувала навчання. Позивач надавала матеріальну допомогу на утримання дочки. Після переїзду дитини до Російської Федерації, у серпні 2015 року відповідач забрав її за своїм місцем проживання, де вона мешкала із ним у м. Москві. Витрати на утримання дитини вони несли спільно. Після порушення питання про розірвання шлюбу і визначення місця проживання дитини відповідач вивіз дитину до м. Маріуполя, де вона мешкає до теперішнього часу, припинивши процес її навчання у м. Москві. Позивач у м. Москві Російської Федерації має високооплачувану роботу, комфортні умови для проживання та усі необхідні умови для виховання ОСОБА_5. Натомість у м. Маріуполі дитина мешкає із батьками відповідача, який не має офіційного місця роботи.

Стислий виклад заперечень відповідача ОСОБА_4

ОСОБА_4 проти вимог позову ОСОБА_3 заперечував, просив відмовити у їх задоволенні.

Стислий виклад позиції позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_3, відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, зазначаючи, що з самого народження ОСОБА_5 постійно мешкає у нього. З серпня 2015 року дитина проживала разом із ним у м. Москві, він займався повністю її вихованням, а ОСОБА_3 забирала дитину до себе лише на вихідні. Після закінчення контракту, у січні 2016 року, вони з дитиною повернулися додому в м. Маріуполь. У теперішній час він займається вихованням ОСОБА_5, яку утримує належним чином, забезпечує усі необхідні потреби дитини, оскільки має щомісячний дохід та вільний час. У вихованні дитини йому надають допомогу його батьки, з якими у ОСОБА_5 гарні стосунки. Натомість ОСОБА_3 не має вільного часу для виховання дочки, оскільки постійно зайнята на роботі, працює за контрактом у м. Москві Російської Федерації, проживає в орендованій квартирі із стороннім для ОСОБА_5 чоловіком. Він не перешкоджає спілкуванню матері з дочкою, яка виявила бажання мешкати саме з ним.

Стислий виклад заперечень відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3

ОСОБА_3 проти вимог зустрічного позову ОСОБА_4 заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні.

Стислий виклад позиції третьої особи - Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради

Представник Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради (далі - Служба у справах дітей) заперечувала проти задоволення вимог ОСОБА_3 щодо надання їй дозволу на виїзд дитини за межі України, вважаючи такі вимоги необґрунтованими, зазначивши також, що у своїх вимогах ОСОБА_3 не визначила початок та закінчення строку перебування дитини за межами країни.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 10 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із батьком дитини, ОСОБА_4, який мешкає та зареєстрований на АДРЕСА_2. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Обґрунтовуючи ухвалене рішення, суд першої інстанції враховував, що дитина має право висловити власну думку з приводу визначення місця її проживання, цим правом скористалася, надавши у відповідній бесіді представнику Служби у справах дітей перевагу проживанню разом із батьком, хоча дитина не виділяє для себе когось одного з батьків, бажаючи бути оточеною увагою їх обох. Зазначене також підтвердилось дослідженням психолога, за яким ОСОБА_5 бачить самою близькою людиною для себе батька через порушений зв'язок із матір'ю. На підставі встановлених судом обставин, висновку органу опіки та піклування, враховуючи принципи, закріплені в Конвенції про права дитини, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд дійшов переконання, що малолітній ОСОБА_5, 2006 року народження, буде краще мешкати разом зі своїм батьком, ОСОБА_4, в м. Маріуполі, де для виховання дитини створені найбільш сприятливі умови в частині проживання ОСОБА_5 в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про надання їй дозволу на оформлення проїзних документів на ОСОБА_5 та на виїзд дитини за межі України без згоди батька суд зазначив, що в уточнених позовних вимогах всупереч Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), не наведено орієнтовні дату виїзду ОСОБА_5 за межі України та термін перебування дитини в Російській Федерації. Крім цього представники позивача ставили питання перед судом про визначення місця проживання малолітньої дитини саме за межами України, що зумовлювало б проживання ОСОБА_5 на постійній основі у м. Москві, в чому судом відмовлено ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що зміна звичайного режиму проживання, родинного середовища, в якому перебуває дитина, і визначення місця проживання в іншій країні буде відповідати її інтересам і не призведе до негативного впливу на розвиток чи спричинення стресової ситуації. Таке визначення постійного місця проживання дитини в іншій країні суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законом можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

При цьому апеляційний суд зазначив, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неправомірного прийняття судом інформаційної довідки про психологічне вивчення ОСОБА_5, 2006 року народження, оскільки суд першої інстанції не дав їй належної правової оцінки, не встановив, з яких міркувань виходив психолог, який склав зазначену довідку, даючи висновок про прихильність дитини до батька. У довідці відсутні відомості про неприхильність дитини до матері чи інше негативне відношення дитини до матері, наявне лише посилання на порушення між ними емоційного зв'язку. Також апеляційний суд не погодився з висновком суду про те, що вік дівчинки, якій не виповнилося 10 років, та тривалість її проживання окремо від матері нівелюють загальну потребу дитини у материнському піклуванні. Проте, на переконання апеляційного суду, ці обставини не вплинули на правильність прийнятого судом рішення з наведених мотивів.

Також апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, правильно виходив з того, що надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу перебування суперечить положенням чинного законодавства.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що відповідно до частини другої статті 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З досліджених судом першої інстанції доказів встановлено, що дохід ОСОБА_4 з 30 травня 2016 року склала заробітна плата у розмірі 3 500, 00 грн, отримана у ТОВ «Інком Медіа Груп», і 39 000, 00 грн (отримані різними за розміром платежами в міру виконання робіт у період з 29 квітня 2016 року до 30 квітня 2017 року) за договором оплатного надання консалтингових послуг від 29 квітня 2016 року № 003, укладеним між ОСОБА_4 та ПП «Онлайт», не є доходом у розумінні підпункту 14.1.54 статті 14 Податкового кодексу України. Згідно з наданою на запит апеляційного суду відповіддю Маріупольської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області від 28 листопада 2016 року № 49/53/10/05-83-08 у ОСОБА_4 відсутні доходи за 2015-2016 роки. На переконання заявника, суди надали неправильну оцінку доказам у справі. Також заявник зазначила, що у апеляційній скарзі зазначався строк перебування дитини у Російській Федерації на період законного перебування в цій країні ОСОБА_3

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у травні 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в межах доводів касаційної скарги.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 23 вересня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 березня 2016 року шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, розірвано.

З серпня 2014 року сторони проживають окремо, малолітня дочка ОСОБА_5, 2006 року народження, проживає з батьком ОСОБА_4

Згідно з характеристикою, наданої дільничним інспектором поліції, за місцем мешкання ОСОБА_4 характеризується позитивно. За інформацією Маріупольського міського наркологічного диспансеру ОСОБА_4 на обліку у цьому закладі не перебуває.

За висновком органу опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, на підставі акта обстеження житлово-побутових умов проживання відповідача, складеного службою у справах дітей 11 березня 2016 року, на АДРЕСА_2 проживають ОСОБА_4 разом із дочкою, ОСОБА_5, для якої створені необхідні умови для виховання та проживання, оскільки дитина має спальне місце, місце для навчання, шкільне приладдя, іграшки, підручники та всі необхідні речі.

За актом обстеження умов проживання ОСОБА_4 на АДРЕСА_2 від 13 квітня 2016 року, складеного головою КСН «Азовець», за цією адресою відповідач мешкає разом із донькою ОСОБА_5, 2006 року народження, яка навчається в ЗОШ № 41 м. Маріуполя в 3-му класі, для якої у будинку створені батьком усі належні умови для її виховання та зростання. Батько дитини бере активну участь у вихованні ОСОБА_5, яка має окрему кімнату в будинку, відвідує басейн та спортивну секцію з карате.

Відповідно до трудового договору від 01 квітня 2013 року, укладеного між ТОВ «Бегингпойнт» та ОСОБА_4, а також довідки про працевлаштування від 31 грудня 2013 року відповідач був працевлаштований до 31 грудня 2013 року на зазначеному товаристві в м. Донецьку на посаді аналітика систем.

За договором оренди житлового приміщення від 01 вересня 2008 року ОСОБА_4 передав МФ ТОВ «Парі-Матч» у платне користування нежитлове приміщення на АДРЕСА_3 із щомісячною сплатою на користь відповідача 5 050, 00 грн.

Згідно з інформацією про ФОП ОСОБА_4 відповідач як підприємець припинив свою діяльність з 28 квітня 2015 року, основним видом діяльності якого було надання в оренду власного нерухомого майна.

З договору консалтингових послуг від 29 квітня 2016 року встановлено, що ОСОБА_4 уклав договір із ПП «Олнайт» про надання консалтингових послуг строком дії договору до 30 квітня 2017 року на суму 39 000, 00 грн.

Відповідно до протоколу загальних зборів ТОВ «ІнкомМедіа Груп» від 30 травня 2016 року ОСОБА_4 поновлений на посаді директора зазначеного товариства із виплатою йому посадового окладу в сумі 3 500, 00 грн на місяць.

ОСОБА_3 працевлаштована на підставі трудового договору від 14 березня 2014 року № 653 в ПАТ «Група Черкізово», де працює з 22 травня 2014 року; на підставі додаткової угоди від 29 вересня 2015 року до зазначеного договору їй встановлено до 12 травня 2017 року робочий день з 9-30 год. до 18-30 год. з годинною перервою.

Згідно з довідкою про доходи від 14 січня 2016 року ОСОБА_3 мала дохід в ПАТ «Група Черкізово» за 2015 рік у розмірі 2 504 357, 81 російських рублів та має дозвіл від 25 листопада 2014 року на працевлаштування в Російській Федерації з 13 травня 2014 року до 12 травня 2017 року. ОСОБА_3 має посвідку від 05 лютого 2014 року на проживання у Російській Федерації, яка дійсна до 12 травня 2017 року.

За місцем роботи, ПАТ «Група Черкізово», ОСОБА_3 характеризується позитивно, як висококваліфікований працівник.

Згідно із чеками переказів грошових коштів на картку, звітом про рахунки картки та довідкою про стан вкладу протягом серпня 2015 року ОСОБА_3 перераховано на користь ОСОБА_4 7 000, 00 рублів.

За приходними касовими ордерами та заявами про переказ грошей ОСОБА_3 переказала ОСОБА_9 (свекруха) протягом липня-вересня 2014 року 65 000, 00 рублів та протягом квітня-травня 2015 року 22 000, 00 рублів, що також підтверджується випискою з рахунку ОСОБА_9 у ПАТ «ВТБ Банк».

Згідно із договором найму житлового приміщення від 21 травня 2015 року ОСОБА_3 винаймала терміном до 21 травня 2016 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

За актом обстеження житлово-побутових умов від 25 квітня 2016 року, складеного Відділом соціального захисту населення Войковського району м. Москви на АДРЕСА_1, за зазначеною адресою мешкає ОСОБА_3 на підставі договору найму, термін дії якого закінчується 21 травня 2016 року, яка планує його пролонгувати. Житло складається з однокімнатної квартири, обладнаної всіма необхідними для повсякденного життя меблями та побутовою технікою, наявні усі побутові умови для проживання. У дворі будинку є дитячий майданчик, школа та поблизу розташований парк. Згідно із висновком зазначеного відділу соціального захисту у зазначеній квартирі створені необхідні умови для проживання та повноцінного розвитку малолітньої ОСОБА_5

Згідно із інформацією від 10 березня 2016 року Центру первинної медико-санітарної допомоги № 5 м. Маріуполя ОСОБА_5, 2006 року народження, яка проживає на АДРЕСА_2, перебуває на обліку у зазначеному закладі. Дитина з 2015 року перебувала на диспансерному обліку з приводу лікування пієлонефриту, тому в теперішній час проходить обстеження, доглядом за станом здоров'я та лікуванням дитини займається її батько, ОСОБА_4

На підставі диплома з карате-до від 28 травня 2016 року та похвального листа від 30 травня 2016 року школи № 41 м. Маріуполя ОСОБА_5, 2006 року народження, досягла високих спортивних показників та успіхів у навчанні.

В акті співбесіди, проведеної 11 березня 2016 року з малолітньою ОСОБА_5 начальником служби у справах дітей Красильниковою Н. В., зазначено, що дитина обізнана щодо наявності між батьками спору про місце її мешкання та, зі слів дівчинки, вона має однакову схильність до обох батьків, однак виявляє бажання мешкати в родині свого батька.

11 травня 2016 року питання про визначення місця проживання ОСОБА_5, 2006 року народження, розглянуто на засіданні Комісії з захисту прав дитини, яка дійшла висновку про необхідність надання суду рекомендацій щодо визначення місця проживання дитини разом із батьком. Орган опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації встановив, що обоє батьків малолітньої ОСОБА_5 здатні створити їй належні умови для виховання та розвитку, але, враховуючи ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дівчинки та інші обставини, що мають істотне значення, компетентний орган рекомендував суду визначити місце мешкання дитини разом з її батьком.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі щодо визначення місця проживання дитини

Відповідно до статей 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Згідно з частинами першою-п'ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв'язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов'язковість для неї договору.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року, принципом 6 якої передбачено, що малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю, не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України, не є міжнародним договором, хоча є визнаним джерелом міжнародного права.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення Конвенції про права дитини, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, її норми мають вищу юридичну силу, мають імперативний характер. Норми Конвенції зобов'язані враховувати всі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У згаданих рішеннях ЄСПЛ не визначав обов'язкового та беззаперечного врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18)

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з якнайкращих інтересів дитини, з урахуванням висновку Служби у справах дітей, дав належну оцінку наявним у справі доказам, на підставі яких достатньо повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, врахував вік дитини - майже 10 років, факт народження та дорослішання дитини у м. Маріуполі, її виховання у родині батьків ОСОБА_4, з яким вона постійно мешкала й у м. Москві протягом 2015 року, а тому дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця подальшого проживання дитини разом з батьком.

Верховний Суд враховує, що мати дитини не обмежена у можливості реалізації належного їй права на спілкування з дитиною, вияв турботи стосовно дитини та участь у її вихованні. Вона може реалізувати свої права шляхом досягнення домовленості з батьком дитини про встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. При цьому під час розгляду цієї справи судами не встановлено обставин перешкоджання зі сторони батька спілкуванню матері із дитиною, участі у її вихованні, а відтак необхідно дійти висновку про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з урахуванням якнайкращих інтересів дитини з метою забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі, щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Додатково судом враховано, що Законом України від 14 липня 2016 року № 1474-VIII викладено у новій редакції статтю 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», яку застосовано судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно виключено частину другу зазначеної статті, у тому числі правила щодо можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

За загальним правилом статті 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Проте, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 3 зазначених Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на певний разовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

У справі, що переглядається, місце проживання дитини визначено судом із батьком, а мати, порушуючи перед судом питання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, не конкретизувала початок і закінчення одноразового виїзду, що призведе до порушення прав дитини, а також батьківських прав відповідача, оскільки вони тривалий час будуть позбавлені права на особисті зустрічі, на піклування батька про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення таких позовних вимог ОСОБА_3

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 10 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик