КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 761/3230/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Юзькова О.Л.

06 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, діючого в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1, діючого в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «АРС-Капітал», ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання іпотечного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Фінансова Компанія «АРС-Капітал», ОСОБА_3 та просив визнати іпотечний договір від 15.08.2017, укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б., зареєстрованого в реєстрі за №1429 - недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2018 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, діючий в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що на момент укладення іпотечного договору неповнолітній проживав у квартирі, що передана в іпотеку. Зазначає, що в результаті укладення договору іпотеки порушенні майнові права дитини відповідно до вимог закону. Звертає увагу на те, що судом не вивчалась думка Служби у справах дітей.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3339/2019
Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позову, суд першої інстанції виходив із відсутності для цього підстав.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15.08.2017 між ТОВ «Фінансова компанія «АРС-КАПІТАЛ» та ОСОБА_3 укладено договір позики б/н, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «АРС-КАПІТАЛ» (позикодавець) передає, а позичальник - ОСОБА_3 приймає у власність грошові кошти у розмірі 1 084 895,51 грн., що еквівалентно 42 328,00 дол. США за офіційним курсом долару США за гривню НБУ станом на день укладення цього договору (1 долар США = 25.630682 гривень), що на засадах строковості, зворотності, платності та забезпеченості, а позичальник зобов'язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою на умовах, визначених цим Договором (а. с. 61-62).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним договором, 15.08.2017 між ТОВ «Фінансова компанія «АРС-КАПІТАЛ» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір б/н, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б.

Відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 договору іпотеки ОСОБА_3 (іпотекодавець) передала ТОВ «АРС-КАПІТАЛ» (іпотекодежателю) в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 51,5 кв.м., житловою площею 15,3 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Івановою О.П. 11.11.2016 за реєстровим номером 637 (а. с. 26-28).

Відповідно до п. 2.2 договору іпотеки ОСОБА_3 засвідчила, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб.

Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА, місце проживання відповідача ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 з 15.06.2010 по час надання довідки - 14.02.2018 (а. с. 41).

Відповідно ж до відмітки в паспорті позивача ОСОБА_1 - він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 04.02.2011 (а. с. 8).

У позовній заяві позивачем зазначено, що неповнолітній ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, також зареєстрований за зазначеною адресою.

Як зазначає позивач укладеним договором порушено його право так і право його неповнолітнього брата ОСОБА_2на проживання у спірній квартирі, де і він і вся його родина мешкає з дня придбання нерухомого майна.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з ч. 6 ст. 576 ЦК України предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом, який регулює відносини у сфері застави нерухомого майна - іпотеки.

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» визначено, що предметом іпотеки може бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за умови, зокрема, що нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що договір іпотеки може бути визнаний судом недійсним за умов встановлених законодавством доведених позивачем.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства»батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК Українизаборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Предметом спірного договору іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 51,5 кв.м., житловою площею 15,3 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Івановою О.П. 11.11.2016 за реєстровим номером 637 (а. с. 26-28).

Відповідно до п. 2.2 договору іпотеки ОСОБА_3 засвідчила, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб.

Матеріали справи свідчать та встановлено при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій, що відповідно додовідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА, місце проживання відповідача ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 з 15.06.2010 по час надання довідки - 14.02.2018 (а. с. 41).

Відповідно до відмітки в паспорті позивача ОСОБА_1 (син іпотекодавця) - він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 04.02.2011 (а. с. 8).

У позовній заяві позивачем зазначено, що неповнолітній ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (син іпотекодавця), також зареєстрований за зазначеною адресою.

Встановлено, що іпотекодавець не визнавав право проживання дитини в жилому приміщенні, укладення договору іпотеки відповідає інтересам сім'ї та не порушує прав малолітньої дитини.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства»та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивач зазначив факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору та посилався на факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору.

Разом з тим, укладення оскаржуваного договору без попереднього дозволу органу опіки та піклування, не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої на користування житлом, враховуючи місце реєстрації позивача та неповнолітнього за іншою адресою, а не в квартирі, що є предметом іпотеки.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, діючого в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова