КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №372/2969/18 Головуючий у І інстанції - Кравченко М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 травня 2019 року

у справі за позовом керівника Києво - Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Київське лісове господарство» до Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

встановив:

У вересні 2018 року керівник Києво - Святошинської місцевої прокуратури Київської області який діє в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Київське лісове господарство» звернувся до Обухівського районного суду Київської області із позовом до Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, мотивуючи свої вимоги тим, що в ході проведення перевірки встановлено, що розпорядженням рішенням Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області сьомої сесії 24-го скликання від 29 вересня 2003 року затверджено технічну документацію по передачі земельної ділянки загальною площею 53,07 га у власність та виготовлення державного акта на право власності на землю громадянам згідно списку.

У тому числі відведено земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_3 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яку в подальшому відчужила право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 відповідно договору купівлі-продажу №3081 від 03 серпня 2004 року та отримала державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :10:002:0001 серії ЯБ №267969.

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 25 червня 2003 року №333 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Обухівському, Козинському лісництвам та Ржищівському Держлісгоспу для ведення лісового господарства» передано Козинському лісництву у тому числі в межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області у постійне користування 121,1 га земель лісового фонду для ведення лісового господарства.

Прокуратура вважає, що Великодмитровицька сільська рада Київської області перевищила надані їй законом повноваження та прийняла рішення від 29 вересня 2003 року, яким передала у приватну власність спірну земельну ділянку площею 2 га без встановлення належного органу, що уповноважений розпоряджатись спірною землею.

Просив суд, визнати недійсним рішення сьомої сесії Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області 24-го скликання від 29 вересня 2003 року «Про затвердження технічної документації по передачі земельних ділянок у власність та виготовлення державних актів» в частині передачі земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_3

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ДП «Київське лісове господарства» земельну ділянку з кадастровим номером :10:002:0001 площею 2 га.

Стягнути з відповідача на користь прокуратури Київської області судовий збір.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 травня 2019 року, у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовував тим, що суд на підставі наявних в матеріалах справи доказів невірно встановив момент, з яким закон пов`язує виникнення права на звернення до суду за захистом інтересів держави, враховуючи, що це право пов`язане з моментом, коли саме ДП «Київське лісове господарство» та Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства дізналися про таке порушення.

Зазначає, що ні Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ні ДП «Київське лісове господарство» не були учасниками спірних правовідносин щодо передачі в приватну власність земель лісогосподарського призначення.

Зокрема, до їх функцій не віднесено здійснення контролю за законністю рішень органів державної влади та місцевого самоврядування у сфері земельних відносин та останні не мають повноважень щодо витребування від них інформації відносно власників земельних ділянок.

Крім того, доказів інформування сільською радою Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» про передачу спірної землі у приватну власність, відповідачами не надано та матеріали справи таких не містять.

Отже, Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» не мали можливості самостійно встановити обставини, які стали підставою для звернення прокурора до суду, а тим більше, не могли припустити, що державне майно може вибути із власності у інший, ніж законний спосіб.

Судом першої інстанції не враховано, що на спірній земельній ділянці не встановлено будь-яких межових знаків щодо винесення в натуру земельної ділянки з кадастровим номером :10:002:0001, відсутні ознаки будь-яких порубок чи здійснення сільськогосподарської діяльності їх останнім володільцем, що надало б можливість візуально встановити факт використання спірної земельної ділянки будь-якою іншою особою раніше, ніж ДП «Київське лісове господарство» провело звірку планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування із Публічною кадастровою картою.

Посилається на те, що матеріали справи достовірно підтверджують, що про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2017 році за результатами вивчення звернення ДП «Київське лісове господарство», скероване останнім до Києво-Святошинської місцевої прокуратури за результатами звірки та співставлення планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року із Публічною кадастровою картою, яка у вільному доступі відкрита лише з 2013 року.

Просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 травня 2019 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На зазначену апеляційну скаргу, ОСОБА_1 через адвоката подала відзив, який обґрунтовувала тим, що органам прокуратури ніщо не заважало щоквартально перевіряти законність рішень усіх органів місцевого самоврядування, як то передбачено ЗУ «Про прокуратуру» та своєчасно в рамках строків позовної давності звертатися з відповідними судовими позовами.

Підтвердила у судовому засіданні і прокурор про здійснення прокуратурою у той час щоквартальних перевірок рішень органів місцевого самоврядування.

Аналогічні свідчення були надані в суді першої інстанції ОСОБА_4 , яка була сільським головою на момент прийняття оспорюваного рішення сільської ради та підтвердила факт наявності постійних перевірок органами прокуратури упродовж 2003-2006 років.

Вважає, що починаючи з 29 вересня 2003 року для прокурора почався перебіг строку позовної давності щодо вимог про визнання недійсним рішення сьомої сесії 24 скликання Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області та витребування ділянки з чужого незаконного володіння.

Однак, прокурор звернувся до суду з позовною заявою лише 02 жовтня 2018 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності, що має наслідком відмову у позові.

Просила, апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що Великодмитровицькою сільською радою Обухівського району Київської області рішенням сьомої сесії ХХІV скликання від 29 вересня 2003 року затверджено технічну документацію по передачі земельної ділянки загальною площею 53,07 га у власність та виготовлення державного акта на право власності на землю громадянам згідно списку, у тому числі було відведено земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_3 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ №038718, виданий 11 листопада 2003 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №866.

Надалі, ОСОБА_2 (зміна прізвища з « ОСОБА_2 » згідно свідоцтва про розірвання шлюбу № НОМЕР_1 від 02 грудня 2003 року) відчужила право власності на земельну ділянку на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №3081 від 03 серпня 2004 року.

Під час розроблення технічної документації земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :10:002:0001.

22 листопада 2004 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :10:002:0001 серії ЯБ №267969.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 88077232 від 25 травня 2017 року, ОСОБА_1 реєстрацію права власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не здійснювала.

15 вересня 2000 року рішенням Обухівської районної ради №126.11.ХХІІІ погоджено передачу земель лісового фонду, що перебували в постійному користуванні колективних сільськогосподарських підприємств, які припинили свою діяльність в результаті реформування, до земель державного лісового фонду та надання їх у постійне користування Київському державному лісогосподарському об`єднанню «Київліс», у тому числі за рахунок лісовкритих площ КСП «Вітчизна» загальною площею 93 га.

25 січня 2001 року рішенням Київської обласної ради №264-15-ХХІІІ уповноважено районні ради Київської області протягом 2001 року вирішувати питання щодо надання земель лісового фонду, які знаходяться за межами населених пунктів і вивільнені внаслідок реформування колективних сільськогосподарських підприємств у тимчасове користування для спеціального використання на умовах оренди строком до 10 років спеціалізованими лісогосподарськими підприємствами згідно з додатком, у тому числі за рахунок земель Обухівського району Київської області площею 2127 га.

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації №333 від 25 червня 2003 року передано у постійне користування Козинському лісництву землі лісового фонду для ведення лісового господарства, у тому числі в межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області, розроблено проект організації та розвитку лісового господарства виробничої частини ДЛГО «Київліс».

Відповідно до листа Державного підприємства «Київське лісове господарство» №02-301 від 06 квітня 2017 року встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :10:002:0001 відведена у приватну власність за рахунок земель лісогосподарського призначення (квартал 107 Козинського лісництва).

Листом ДП «Київське лісове господарство» №2-718 від 12 вересня 2017 року повідомлено, що вказана земельна ділянка розташована в кварталі 107 виділ 12 (згідно матеріалів лісовпорядкування 2003 року) та обліковується за

ДП «Київський лісове господарство» із 2003 року, була зарахована до земель лісогосподарського призначення із земель КСП.

Згідно проекту організації та розвитку лісового господарства, земельна ділянка кварталу 107 виділу 12 характеризується як галявина.

Відповідно до листа Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» №287 від 31 травня 2017 року земельна ділянка з кадастром номером :10:002:0001 накладається на квартал 107 виділ 12 Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство», що підтверджується фрагментом з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталу №107 Козинського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2003 року.

З листів ДП «Київське лісове господарство» № 02-301 від 06 квітня 2017 року та №02-718 від 12 вересня 2017 року, планово-картографічних матеріалів - фрагменту кадастрової карти, планшету №8 (квартал 107 виділ 12 лісовпорядкування 2003 року), плану лісонасаджень 2003 року, вбачається, що набута ОСОБА_1 , згідно оспорюваного рішення та державного акту земельна ділянка розміщена на землях лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Великодмитровицька сільська рада Обухівського району Київської області при наданні у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства земельних ділянок лісогосподарського призначення площею 53,07 га в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області вийшла за межі своїх повноважень, а отже її рішення сьомої сесії ХХІV скликання від 29 вересня 2003 року є незаконним, однак прокурором при зверненні до суду із позовною заявою пропущено строк позовної давності, а представник відповідача по справі просить застосувати цей строк.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Нормами ст.6 ЛК України визначено, що всі ліси в Україні є власністю держави.

Ради народних депутатів в межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду у постійне користування або вилучають їх в порядку, визначеному земельним та цим кодексами.

Відповідно до ст.84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

За змістом ст.3 ЗК України, земельні відносини, що виникають зокрема, при використанні лісів, регулюються цим Кодексом.

Інші нормативні акти застосовуються у випадку, якщо вони не суперечать останньому.

За загальним правилом, визначеним у ст.84 ЗК України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, серед іншого, і землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Єдиний можливий такий випадок, передбачений ч.2 ст.56 даного Кодексу, за якою громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

В той же час, ч.1 ст.57 даного Кодексу передбачено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Інших випадків, які б передбачали можливість передачі земель лісогосподарського призначення у приватну власність громадянам та юридичним особам законодавство не містить.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЗК України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Згідно ч.5 ст.149 ЗК України, районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті;будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

Відповідно до ст.8 ЛК України, в державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів АР Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст.31 ЛК України, до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, зокрема передачу у власність, надання в постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припинення права користування ними.

Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені ст.27 ЛК України, до яких, зокрема належить передача у власність, надання в постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

За ст.13 ЗК України, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.317,319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ч.9 ст.149 ЗК України, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для не лісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Отже, вилучення земельних лісових ділянок площею більше 1 га, а також зміна їх цільового призначення, відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частини другої ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до ч.1 цієї статті, зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Статтею 21 ЗК України передбачено наслідки порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Так, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, про те, що Великодмитровицька сільська рада Обухівського району Київської області при наданні у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства земельних ділянок лісогосподарського призначення площею 53,07 га в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області вийшла за межі своїх повноважень.

Також, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, застосувавши до спірних правовідносин строк позовної давності, виходячи з наступного.

Так, згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256,261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15,16,20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Аналогічні правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року (справа №907/50/16, провадження №12-122гс18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2017, не заслуговують на увагу та спростовуються Закону України «Про прокуратуру», відповідно до п.7 ст.15 якого, Генеральний прокурор України відповідно до законів України видає обов`язкові для всіх органів прокуратури накази, розпорядження, затверджує положення та інструкції.

Відповідно до п.п.1.1,2.1,2.2 Наказу Генерального прокурора України «Про організацію наглядової діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод громадян та інтересів держави» від 15 квітня 2004 року №6гн (чинного на момент прийняття сільською радою оспорюваного рішення), органи прокуратури здійснюють наглядові функції за додержанням і застосуванням законів лише відносно органів виконавчої влади та місцевого самоврядування при прийнятті, виданні правових актів; органів управління, контролю та міжгалузевого нагляду виконавчої влади.

Наглядові заходи застосовуються на рівні центральних і місцевих органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, контролюючих органів з урахуванням визначених пріоритетів.

Визнано за доцільне здійснювати такі перевірки не рідше одного разу на квартал незалежно від надходження інформації про порушення закону.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про пропуск прокурором строку для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 травня 2019 року без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 травня 2019 року залишити без змін..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 09 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба