справа № 759/9441/18 головуючий у суді І інстанції - Миколаєць І.Ю.
провадження № 22-ц/824/3973/19 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Верланова С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом та просивстягнути на його користь з відповідача грошові кошти у сумі 3 800 доларів США та 20 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 жовтня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було досягнуто домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу гаража НОМЕР_1, що розташований у Споживчому товаристві «МИР - СЕРВІС», вул. Булаховського, 4, у м. Київ. На підставі зазначеної домовленості ОСОБА_5 отримав завдаток за гараж від ОСОБА_6 в розмірі 300 доларів США, про що ОСОБА_5 було написано розписку. 24 жовтня 2017 року ОСОБА_5 отримав остаточну суму в розмірі 3 500 доларів США, про що також була написана розписка. Однак, як виявилось, ОСОБА_5 ніколи не володів зазначеним гаражем та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу гаражу підписано не було. 06 червня 2018 року на адресу відповідача було направлено претензію з вимогою повернути грошові кошти, але відповідь на претензію не надходила. Станом на момент звернення до суду з даним позовом ОСОБА_5 не повернув позивачу 3 800 доларів США, на неодноразові звернення відповідач не реагує та зобов'язання не виконує.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 3 800 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення еквівалентно 106 034 грн. 20 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що він не отримував від суду будь-яких судових повісток, повідомлень чи інших листів та від їх отримання ані відповідач, ані члени його сім'ї не відмовлялися. Відповідач не був повідомлений належним чином про розгляд даної справи. У матеріалах справи відсутній навіть поштовий конверт з ухвалою про відкриття провадження та позовною заявою, які ніби то направлялися відповідачів, та який міг би бути повернутий поштовим відділенням за закінченням терміну зберігання. Між сторонами було досягнуто домовленості щодо будівельних конструкцій та матеріалів, з яких виготовлено тимчасову споруду, а не гаражу, як об'єкту нерухомості. У розписці не йде мова про об'єкт нерухомості як такий, для якого необхідна державна реєстрація, а лише про місце на автостоянці та тимчасову споруду для зберігання автомобіля. Позивач поцікавився про наявність правовстановлюючих та дозвільних документів та йому було передано оригінал ордеру на зайняття гаражу та оригінал технічного паспорта. ОСОБА_6 влаштовував правовий статус паркомісця і гаража. Зі змісту оголошень з сайтів Інтернет мережі щодо продажу подібних гаражів вбачається, що гаражні бокси, які приватизовані та мають державну реєстрацію, як об'єкт нерухомості, є значно дорожчими від ціни, за яку придбано гараж позивачем. Вимоги щодо повернення коштів ОСОБА_6 став вимагати лише після демонтажу КП «Київблагоустрій» придбаного позивачем машиномісця із відповідними будівельними матеріалами. Позивач не надав доказів того, що договір купівлі-продажу гаражу, як об'єкту нерухомості, був укладений. Суд першої інстанції не визначився з характером спірних відносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що зі змісту розписок не вбачається, що кошти передавалися за гараж, саме як за тимчасову споруду. Передаючи кошти відповідачу, позивач насправді сподівався укласти у подальшому договір про купівлю гаражу та належним чином його оформити. Однак, укладення договору з різних причин постійно відкладалося до того часу, поки позивач не дізнався, що в дійсності жодних правовстановлюючих документів у відповідача на гараж не було. Судом першої інстанції дійсно встановлена нікчемність договору, оскільки відповідач не мав відповідних правомочностей на укладення договору, оскільки ніколи не володів зазначеним гаражем.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було досягнуто домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу гаражу, що розташований за адресою: Споживче товариство «МИР - СЕРВІС», м. Київ, вул. Булаховського, 4, гараж НОМЕР_1.

08 жовтня 2017 року ОСОБА_5 написано розписку, згідно якої він отримав 300 доларів США завдатку за гараж НОМЕР_1 по вул. Булаховського, 4, «МИР-СЕРВІС» (а.с.31).

Згідно розписки від 24 жовтня 2017 року ОСОБА_5 отримав за гараж по вул. Булаховського 4, 3 500 доларів США (а.с.32).

06 червня 2018 року на адресу ОСОБА_5 було направлено претензію з вимогою протягом трьох днів з дня отримання даної претензії повернути ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 3 800 доларів США за гараж НОМЕР_1, що розташований в м. Київ по вул. Булаховського (а.с.34).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлена нікчемність договору, оскільки відповідач не мав відповідних правомочностей на укладення договору.

Апеляційний погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення коштів, ОСОБА_6 вказує на те, що між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу гаража. На підтвердження вказаних обставин позивач надає розписки. У позовній заяві ОСОБА_6 посилається, зокрема, на ст. 203, 215, 220 ЦК України, якими визначають підстави недійсності правочинів.

Так, відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_6 вказує на те, що відповідач не був власником гаража та не мав відповідних правомочностей на укладення договору. Сторонами договору купівлі-продажу не було дотримано вимог щодо нотаріального посвідчення вказаного договору, а тому він є нікчемним.

Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

Згідно з вимогами ст.ст. 657, 658 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Згідно наданих суду розписок, ОСОБА_5 отримав у ОСОБА_6 кошти саме за гараж. В той же час, як встановлено судом і не заперечується сторонами ОСОБА_5 не мав у власності ніякого гаража, а відтак в силу вимог ст. 658 ЦК України не мав права його продавати та отримувати кошти за товар, який йому не належав на праві власності.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що жодних підстав отримання відповідачем коштів від позивача не було, а відтак обґрунтовано задовольнив позовні вимоги з підстав визначених ст. 1212 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача в частині не повідомлення судом першої інстанції ОСОБА_5 про час та місце судового розгляду справи не заслуговують на увагу оскільки в ухвалі про відкриття провадження у справі, суд прийшов до висновку про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Посилання відповідача на не отримання ним від суду першої інстанції ухвали про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданих до неї документів, апеляційний суд не може взяти до уваги в якості підстави для скасування судового рішення з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки зазначені відповідачем порушення не призвели до неправильного вирішення справи і його повідомлення про час та місце розгляду справи не було обов'язковим, апеляційний суд відхиляє зазначені доводи.

Посилання на необізнаність з наявністю справи в суді та позбавлення права відстоювати свої інтереси в суді, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зазначені права відповідача повністю були поновлені в ході розгляду справи апеляційним судом. Так, відповідач був обізнаний з наявністю справи в апеляційному суді, оскільки сам подав апеляційну скаргу. Крім того до поданої скарги відповідач долучив усі необхідні на його думку документи, якими він обґрунтовує свою позицію і які досліджені судом апеляційної інстанції.

Так відповідач надав суду технічний паспорт на гараж, договора з КП «Екологія» на збереження та охорону автомобіля на автостоянці, ордер № 11 від 05 червня 2007 року, квитанції з оплати послуг по охороні автомобіля, список будівельних матеріалів, Інтернет роздруківки про вартість будівельних матеріалів, витяг з об'яв про продаж гаража та гаражного бокса.

Однак зазначені докази, що подані відповідачем до апеляційного суду не спростовують висновків суду, оскільки не підтверджують право власності відповідача на гараж, за який він, відповідно до наданих суду розписок отримав кошти. За таких обставин принцип змагальності був дотриманий, оскільки позивач надав суду усі необхідні докази, які вважав потрібними.

Посилання відповідача на Протокол 1 Європейської конвенції з прав людини апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки гараж, за який він отримав кошти йому на праві власності не належав.

Доводи апеляційної скарги в частині, що у поданій суду розписці про отримання коштів мова не йде про об'єкт нерухомості а лише про місце на автостоянці, тимчасову споруду для зберігання автомобіля, апеляційний суд вважає не обґрунтованими, оскільки такі доводи ґрунтуються виключно на особистому тлумаченні відповідачем змісту розписок про отримання коштів, яке не відповідає дійсності.

З наявних в матеріалах справи розписок чітко вбачається, що кошти відповідачем отримані саме за гараж, а не за місце на стоянці.

Посилання відповідача, на ті обставини що між сторонами досягнуто домовленості саме, щодо будівельних конструкцій та матеріалів, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі твердження не підтверджені жодним наявним у справі доказом.

Доводи апелянта на укладення позивачем з КП «Екологія» договору на збереження автомобіля також є не обґрунтованими, оскільки не свідчать про наявність у відповідача права власності на гараж, який він продав позивачу.

Посилання відповідача на ті обставини, що позивач звернувся до суду лише після прийняття 13 квітня 2018 року рішення Департаментом міського благоустрою Київської міської державної адміністрації про знесення тимчасових споруд, до яких відносилась і стоянка позивача, апеляційним судом до уваги не приймається, оскільки зазначене лише підтверджує відсутність у відповідача права власності, а відтак і права продажу гаража.

Доводи апеляційної скарги в частині не укладення договору купівлі продажу є безпідставними, оскільки зазначені обставини не заперечуються сторонами, а також не спростовують висновків суду щодо безпідставного отримання коштів відповідачем.

Також відповідач в своїй апеляційній скарзі вказує, що немає підстав для застосування наслідків недійсного правочину, оскільки договір купівлі продажу ним не був укладений. В той же час судом першої інстанції наслідки недійсності правочину застосовані не були. З відповідача стягнуто на користь позивача кошти, в порядку ст. 1212 ЦК України, тобто як такі, що набуті без достатніх законних підстав.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються. Рішення судом ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

ВерлановС.М.