Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 613/571/15-ц

провадження № 61-11047св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2016 року у складі суддів: Черкасова В. В., Колтунової А. І., Зазулінської Т. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 13 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № НАН2АR56440167, згідно умов якого позичальник отримала кредит в розмірі 151 935 грн 73 коп. зі сплатою 9,60 % річних з кінцевим терміном повернення 12 червня 2015 року. Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 03 квітня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 450 273 грн 45 коп., із яких: 64 634 грн 70 коп. - тіло кредиту; 363 959 грн 06 коп. - пеня; 250 грн - штраф (фіксована частина); 21 429 грн 69 коп. - штраф (процентна складова).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 05 лютого 2016 року (у складі судді Закопайло В. В.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довів обставини, на які посилається, оскільки наданий суду розрахунок заборгованості відповідача не знайшов свого відображення в змісті позовної заяви та уточненої позовної заяви, та в наданих позивачем доказах. Крім того, позивач не вчинив дій щодо реалізації предмета застави, не зменшив суму заборгованості позивача за кредитом, що існувала на момент ухвалення заочного рішення суду від 03 липня 2012 року і в подальшому нараховував суму заборгованості без врахування вартості переданого позивачу автомобіля. В результаті таких дій позивача сума боргу збільшилась із 188 270 грн 94 коп. до 450 273 грн 45 коп.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 150 949 грн 09 коп., із яких: 64 634 грн 70 коп. - тіло кредиту; 64 634 грн 70 коп. - пеня; 250 грн - штраф (фіксована частина); 21 429 грн 69 коп. - штраф (процентна складова). Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять відомостей про припинення зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_1 Даних про повне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором матеріали справи не містять. Таким чином, суд першої інстанції передчасно та з порушенням норм матеріального та процесуального права прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню з урахуванням зменшення суми пені до розміру тіла кредиту. Заявлений банком до стягнення розмір пені у сумі 363 959 грн 06 коп. є значно більшим, ніж сума неповернутого кредиту у розмірі 64 634 грн 70 коп., таким чином, оскільки співвідношення пред'явлених до стягнення санкцій, і наслідки порушення зобов'язань не є співмірними, виходячи з принципів справедливості та розумності, суд дійшов висновку про можливість зменшення неустойки і вважати підставою такого зменшення частину другу статті 551 ЦК України.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд не вказав, у чому полягає порушення норм права судом першої інстанції. За квитанціями вона сплатила суму більшу від виданого кредиту. Банк протягом двох років не вчиняв дій щодо реалізації предмета застави, у зв'язку з чим безпідставно нарахував їй пеню.

01 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що 13 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № НАН2АR56440167, згідно умов якого позичальник отримала кредит в розмірі 151 935 грн 73 коп. зі сплатою 9,60 % річних з кінцевим терміном повернення 12 червня 2015 року.

В забезпечення виконання зобов'язань відповідач передала в заставу автомобіль Citroen, модель: С 4, рік випуску: 2008, тип ТЗ: Легковий комбі-В, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний № НОМЕР_1, що належить їй на праві власності відповідно до свідоцтва про право реєстрації транспортного засобу НОМЕР_3 від 13 червня 2008 року.

Заочним рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 03 липня 2012 року у рахунок погашення заборгованості у розмірі 188 270 грн 94 коп. за кредитно-заставним договором № НАН2АR56440167 від 13 червня 2008 року звернуто стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля банком з укладенням від імені власника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна на час проведення виконавчих дій.

Заборгованість за вказаним рішенням суду стягнуто у повному обсязі за розрахунком станом на 02 лютого 2012 року.

04 грудня 2015 року заставний автомобіль реалізовано за 141 500 грн. Вказана сума від продажу автомобіля розподілена банком відповідно до умов договору кредиту, а саме: 71 219 грн 65 коп. на погашення тіла кредиту, 70 075 грн 08 коп. - на погашення процентів, пені та комісії, 205 грн 27 коп. - на погашення витрат з реалізації автомобіля.

Звернувшись до суду із цим позовом, кредитор нарахував до стягнення заборгованість за тілом кредиту у розмірі 64 634 грн 70 коп., для погашення якої не вистачило коштів від реалізації предмета застави, та неустойку (пеню й штраф) за новий період прострочення виконання зобов'язання після набрання законної сили рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 03 липня 2012 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року.

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Таким чином, вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 64 634 грн 70 коп. є обґрунтованою, доводи касаційної скарги в цій частині безпідставні.

Разом з тим, кінцевий строк виконання зобов'язання за кредитним договором - 12 червня 2015 року- було змінено банком шляхом пред'явлення дострокової вимоги до позичальника 17 жовтня 2011 року, отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту.

Отже, кредитор, звернувшись у 2011 році із достроковою вимогою про повернення кредиту, на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За своєю правовою природою неустойка має акцесорний характер і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) від 31 жовтня 2018 року).

З урахуванням викладеного, нарахування банком неустойки (пені та штрафу) після дострокової вимоги про повернення кредиту є необґрунтованим.

Враховуючи те, що норми матеріального права застосовано неправильно як апеляційним судом, так і судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про скасування судових рішень у цій частині із ухваленням нового рішення про відмову у позові про стягнення неустойки на підставі статті 212 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням викладеного, в частині вирішення позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 64 634 грн 70 коп. рішення апеляційного суду залишається без змін за статтею 410 ЦПК України.

В частині вирішення позову про стягнення неустойки судові рішення підлягають скасуванню на підставі статті 212 ЦПК України із ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов банку задоволено на 14,35 %, а тому судовий збір у розмірі 1 903 грн 46 коп., понесений ОСОБА_1 у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, необхідно покласти на позивача в межах 85,65 % задоволеного позову, тобто у розмірі 1 630 грн 31 коп.

Крім того, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню у частині розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 654 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 019 грн 40 грн.

Проте з урахуванням розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 524 грн 34 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 576 грн 78 коп., всього - 1 101 грн 12 коп.

За змістом частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

На підставі частини десятої статті 141 ЦПК України з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню різниця сум судового збору у розмірі 529 грн 19 коп.

Керуючись статтями 141, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 05 лютого 2016 року у частині вирішення позову про стягнення неустойки (пені та штрафу) та рішення апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2016 року в цій частині та в частині розподілу судових витрат скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені та штрафу) відмовити.

В іншій частині рішення апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 529 грн 19 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик