ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року

м. Харків

Справа № 619/3685/18

Провадження № 22-ц/818/1683/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А. І., Бурлака І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13 грудня 2018 року в складі судді Нечипоренко І.М., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити порушене право, зобовязавши ОСОБА_2 демонтувати сарай під літерою «Д», розташований на території садиби № 15 по вул. Молодіжній в м. Дергачі.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником житлового будинку № 13 по вул. Молодіжній (колишня Щорса) в м. Дергачі, а власником сусіднього домоволодіння №15 є ОСОБА_2. По межі земельних ділянок №13 та №15 був самовільно побудований сарай літ. «Д», місце розташування якого тривалий час є причиною конфліктів між ними.

В 2014 році він дізнався, що будівля сараю узаконена. В інвентаризаційній справі будинку № 15 мається генеральний план, де зображено сарай літ. «Д» не на межі, як є насправді, а з відступом від неї, що не відповідає дійсності.

Позивач також зазначає, що ця будівля висотою в три метри та довжиною в 10 метрів влітку затінює частину двору, вода з даху тече йому у двір та псує естетичний вигляд двору. При нагріванні на сонці та намоканні під дощем руберойд починає виділяти їдкий запах смоли.

Комісією Дергачівської міської ради згідно акту від 26.02.2014 було встановлено, що дійсно деревяний сарай літ. «Д» побудований по межі садиб № 13 та № 15, а не з відступом, як це зображено в технічному паспорті та генеральному плані, та запропоновано перенести сарай вглиб двору, однак, цього зроблено не було.

Вважає, що сарай літ. «Д» побудований на межі земельних ділянок порушує його права.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи. Апеляційна скарга містить доводи на які позивач посилався в обґрунтування своїх позовних вимог.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено.

Поновлено представнику ОСОБА_1 адвокату ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13 грудня 2018 року.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення порушеного права.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення порушеного права.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 10 год. 40 хв. 26 лютого 2019 року.

25 лютого 2019 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує на те, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 є недоведеними, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним правомочностей користувача земельної ділянки та щодо порушення його прав відповідачем.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 є власником житлового буднику № 13 по вул. Щорса в м. Дергачі Харківської області на підставі договорів дарування від 18 жовтня 1986 року та 27 липня 1998 року. (а.с.28-30).

23 липня 1998 року на зазначений вище житловий будинок виготовлено технічний паспорт. (а.с.31-37).

Рішенням І сесії VII скликання Дергачівської міської ради №31 від 20 листопада 2015 року назва вулиці «Щорса» переіменовано на «Молодіжна» (а.с.61-62).

Власником житлового будинку № 15 по вул. Молодіжній (колишня Щорса) в м. Дергачі Харківської області є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 грудня 2008 року, про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (а.с.67).

25 вересня 2008 року на зазначений вище житловий будинок виготовлено технічний паспорт, відповідно до якого сарай літ. «Д» побудований в 1980 році та як вбачається з плану земельної ділянки на певній відстані від межі з сусідньою земельною ділянкою № 13. (а.с.63-64).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення цих норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

У пункті 38 постанови ОСОБА_5 Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Як передбачено ч. 3 ст. 12, ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 розяснено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК).

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст.152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За змістом п. б ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до положень ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно даних протоколу № 43 від 26 червня 2014 року досліджень повітря населених місць за адресою: м. Дергачі вул. Щорса, 13 на предмет забруднення від покрівельних матеріалів сараю по вул. Щорса, 1, виявлено перевищення вмісту формальдегіду. (а.с.38).

Разом із цим, в судовому засіданні першої інстанції позивач сам зазначив та не заперечував той факт, що він власноручно обдер руберойд, яким було оздоблено спірний сарай відповідача.

Згідно акту обстеження земельних ділянок від 26 лютого 2014 року, складеного комісією Дергачівської міської ради Харківської області, за участю архітектора ПП «Аріал-Техно» та техніка КП «Інвенрос», рекомендовано перенести тимчасову деревяну споруду сараю літ. «Д», встановлену землекористувачем по вул. Щорса, 15, згідно технічного паспорту БТІ, як таку, що не відповідає генеральному плану (схемі). (а.с.39).

Листом № 1355/1 від 18 вересня 2014 року КПТІ «Інвенрос» ОСОБА_1 повідомлено, що земельні ділянки № 11, № 13, № 15 були обстежені комісією Дергачівської міської ради, та порушення меж земельних ділянок № 13 та № 15 по вул. Щорса в м. Дергачі не встановлено. Земельна ділянка № 13, яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 дійсно в натурі відповідає плановим розмірам відведення земельної ділянки для будівництва (а.с. 40).

Як свідчать матеріали справи, всі будівлі і споруди, які зазначені в технічному паспорті на житловий будинок № 15, у тому числі і спірний сарай літ. «Д», перейшли відповідачу у спадок, сарай був побудований в 1980 році, узаконений та не є самочинним, тобто був погоджений попередніми власниками обох домоволодінь. (а.с. 6-22).

25 вересня 2008 року на зазначений житловий будинок виготовлено технічний паспорт, відповідно до якого сарай літ. «Д» побудований в 1980 році та як вбачається з плану земельної ділянки на певній відстані від межі з сусідньою земельною ділянкою № 13. (а.с.63-64).

В інвентаризаційній справі будинку № 15 мається генеральний план (схема) забудови відповідно до яких, сарай літ. «Д» зображено не на межі земельної ділянки, а з відступом від неї.

Крім того, позивач не заперечував та як сам зазначив в позовній заяві та апеляційній скарзі, будівля сараю узаконена рішенням № 31 виконкому Дергачівської міської ради І сесії VII скликання від 20 листопада 2015 року (а.с. 61-62).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 103 ЦПК України встановлено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для зясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Під час проведення підготовчого засідання судом першої інстанції позивачу ОСОБА_1 було розяснено його процесуальне право на призначення та проведення відповідної експертизи з метою визначення порушення прав позивача будівництвом сараю літ. «Д», але останнім відповідного клопотання заявлено не було, від проведення експертизи позивач відмовився, посилаючись на те, що призначення експертизи не є необхідним, вважав, що проведення експертного дослідження не бути мати значення для зясування обставин у даній справи.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 8 1 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, ОСОБА_1 не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що дії відповідача створюють перешкоди щодо здійснення позивачем правомочностей як користувача земельної ділянки, порушення його прав відповідачем ОСОБА_2 не доведено.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів. Належних та допустимих доказів підтверджуючих порушення прав позивача або погіршення інсоляції подвіря суду надано не було.

Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно і всебічно зясовано обставини справи, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального праві, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 березня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

ОСОБА_6