Дата документу 06.03.2019 Справа № 331/7659/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/7659/17 Головуючий у 1 інстанції Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/478/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради про захист прав споживачів та скасування заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та за зустрічним позовом Комунального підприємства «Наше місто» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до КП «Наше місто» Запорізької міської ради про захист прав споживачів та скасування заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1. На її чоловіка ОСОБА_4 відкритий особовий рахунок на сплату житлово-комунальних послуг № НОМЕР_1. На її адресу періодично надсилаються рахунки від КП «Наше місто» з безпідставно нарахованою заборгованістю за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій . Позивачка не згодна з вказаною заборгованістю та вважає її безпідставно нарахованою через те, що між нею та відповідачем договір про надання житлово-комунальних послуг не укладався, дії відповідача по впровадженню Публічного типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій є незаконним, крім того, вона не ухилялася від укладання договору про надання послуг з відповідачем , а навпаки запропонувала виконати покладені на нього обов'язки як виконавця послуг, що було проігноровано.

Фактично їй послуги з утримання будинку не надавалися, відповідач системно обмежував їй доступ до інформації про перелік наданих послуг, їх вартість, тарифи, норми споживання, а дії відповідача щодо обмеження її права доступу до інформації , віднесення до категорії недобросовісного боржника, заподіяли їй моральні страждання та принижують її гідність.

05 грудня 2017 року ОСОБА_3 надала уточнену заяву, в якій уточнила позовні вимоги в частині списання заборгованості, та просила суд визнати заборгованість нараховану відповідачем у розмірі 1655,83 гривень безпідставною та зобов'язати відповідача списати з особового рахунку позивача заборгованість у розмірі 1655,83 гривень.

У грудні 2017 року КП «Наше місто» звернулося до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В ході розгляду справи позивач за зустрічним позовом неодноразово уточнював позовні вимоги, та у відповідності до наданої суду уточненої позовної заяви від 01 червня 2018 року, просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 суму заборгованості за спожиті послуги станом на 01 травня 2018 року у сумі 1252, 72 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до КП «Наше місто» Запорізької міської ради про захист прав споживачів та скасування заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відмовлено.

Зустрічну позовну заяву КП «Наше місто» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь КП «Наше місто» заборгованість в сумі 1 252 гривні 72 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь КП «Наше місто» судовий збір в сумі по 800 гривень 00 копійок з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу направлено до апеляційного суду засобами поштового зв'язку 28.12.2018 року. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року провадження у справі відкрито та надано строк для надання відзиву до 26 листопада 2018 року. Зазначену ухвалу КП «Наше місто» отримало 14.11.2018 року (а.с. 77). Таким чином відзив подано поза межами встановленого суду. Надане клопотання про поновлення строку на подання відзиву задоволенню не підлягає, оскільки ЦПК України не передбачено поновлення строку на подання відзиву.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги КП «Наше місто» суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених зустрічних позовних вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1.

Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 311 від 24.06.2016 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг» визначено з 01.09.2016 року комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради виконавцем житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

19 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Генерального Директора КП «Наше місто» з пропозицією , в якій зазначила, що керівництвом підприємства порушено її право на особистий прийом , та звернула увагу на необхідність розроблення підприємством Порядку організації та проведення особистого прийому громадян і графік особистого прийому керівництвом підприємства . Також, ОСОБА_3 в пропозиції зазначила , що в порушення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» КП «Наше місто» не уклало договори з мешканцями будинків, а тому звернула увагу на необхідність врегулювання відносин між КП «Наше місто» та споживачами житлово-комунальних послуг.

Вказана пропозиція, з інформаційним запитом про надання копії плану прибудинкової території будинку 15 по вул. Патріотична в м. Запоріжжя отримана КП «Наше місто» 20 жовтня 2016 року.

15 листопада 2016 року КП «Наше місто» направило ОСОБА_3 лист , в якому на її пропозицію від 19 жовтня 2016 року зазначило час проведення особистого прийому генеральним директором підприємства та запропонувало для укладання типового договору в письмовій формі звернутися з заявою до сектору по роботі з абонентами № 1 КП «Наше місто» Запорізької міської ради. При цьому ОСОБА_3 було роз»яснено перелік необхідних документів, які споживач повинен при собі мати , для укладання договору.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 до КП «Наше місто» з метою укладання типового договору не з'являлась, доказів на спростування зазначеної обставини не надала.

Згідно рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 495 від 26.08.2016 року дозволено КП «Наше місто» укласти Публічний типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з власниками, наймачами, орендарями, житлових будинків комунальної власності міста шляхом оприлюднення його в офіційних засобах масової інформації.

27 серпня 2016 року в газеті «Запорізька Січ» Публічний типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій було опубліковано виконавцем послуг КП «Наше місто» .

Судом першої інстанції вірно встановлено, що КП «Наше місто» надає мешканцям будинку 15 по вул. Патріотичній в м. Запоріжжя послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Зазначене підтверджено Інформацією щодо затверджених даних та фактично понесених витрат на послуги з утримання зазначеного будинку за грудень 2016 - серпень 2017 року; договорами укладеними КП «Наше місто з ТОВ «Ремонтник -96», ПП «ПРОФДЕЗ ПЛЮС», КПЕЗО «Запоріжміськсвітло», КП «Титан» Запорізької міської ради, Концерном «Міські теплові мережі».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 тривалий час не сплачують надані КП «Наше місто» послуги, за період з 01 вересня 2016 року мають заборгованість, яка станом на травень 2018 року, з урахуванням перерахованих сум субсидії складає 1257,72 грн.

Відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги» основними засадами організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що зазначений закон належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Стаття 4 Закону України "Про житлово-комунальні послуги» визначає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 вказаного Закону передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 "Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" (далі Постанова № 529).

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, Постанови № 529, умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору.

Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19,20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутність письмового договору між сторонами не звільняє позивача від обов'язку щодо оплати за фактично надані послуги.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" № 529 від 20 травня 2009 року затверджено типовий перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Згідно ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами

Пунктом другим статті 10 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями встановлено, що власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних витратах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій зобов'язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир.

Відповідно до ст.. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як співвласники квартири зобов'язані сплачувати житлово-комунальні послуги.

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що між нею та КП «Наше місто» відсутній договір, як підстава для відсутності обов'язку щодо оплати наданих послуг є безпідставними та такими, що зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази відповідно до положень ст. ст. 77-80 ЦПК України ненадання послуг КП «Наше місто» ОСОБА_3, оскільки наявна в матеріалах справи заява ОСОБА_3 на ім'я Генерального директора КП «Наше місто» від 24 листопада 2016 року про те, що в вересні та жовтні 2016 року вона не отримувала послуги, не може бути доказами факту ненадання послуг, оскільки така форма звернення не відповідає вимогам ст. 18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", щодо оформлення претензій споживачів до виконавців.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено те, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав, це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що звертаючись до суду з позовом за захистом, ОСОБА_3 не погоджувалася із наявністю боргу за житлово-комунальні послуги, наявності між нею та відповідачем договірних правовідносин.

Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що зазначені відносини сторін є зобов'язальними і за змістом ст.509 ЦК України саме виконавець має право вимагати виконання договору в частині оплати за надані послуги, в тому числі шляхом пред'явлення позову про стягнення заборгованості.

З огляду на зазначене, у разі відмови споживача від укладання договору, виходячи з положень ст.ст. 3, 6, 12-15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення до суду споживача з позовом у зв'язку з незгодою із нарахуванням заборгованості за житлово-комунальні послуги шляхом визнання договору не укладеним, визнання нарахування заборгованості протиправною та її списання з особового рахунку, є різновидом претензії та не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав. Обставини, викладені ОСОБА_3 у позовній заяві фактично є запереченнями щодо позову про стягнення заборгованості .

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що Цивільним Кодексом України не передбачений такий спосіб захисту порушеного права як визнання Публічного типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій не укладеним та списання нарахованої заборгованості.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов ОСОБА_3 в частині визнання договору неукладеним та списання заборгованості не підлягає задоволенню з підстав невідповідності обраного нею способу захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України, а зустрічні позовні вимоги КП «Наше місто» підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_3 не доведено того, що вона понесла фізичних та душевних страждань під час або у зв'язку з наданням КП «Наше місто» послуг, а факт наявності заборгованості встановлений судом під час розгляду справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3, та про наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог КП «Наше місто».

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: