22-ц/804/909/19
264/4605/18

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 264/4605/18

Номер провадження 22-ц/804/909/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

сторони :

позивач ОСОБА_4

відповідач Приватне акціонерне товариство «Харцизький трубний завод»

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2018 року, у складі судді Іванченко А.М., дата складення повного судового рішення 06 січня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Харцизький трубний завод» (далі ОСОБА_6 «ХТЗ») про стягнення заробітної плати. Вказувала, що 16 березня 2017 року ОСОБА_4 була звільнена з посади начальника відділу капітального будівництва та проектування ОСОБА_6 «ХТЗ» за ст.36 п.1 КЗпП України. При звільненні роботодавець з нею не розрахувався. Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 16 березня 2017 року в розмірі 16 224,19 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 «Харцизький трубний завод» про стягнення заробітної плати відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_5, посилаючись на неповне зясування обставин, які мають істотне значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема зазначає, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач не був позбавлений можливості надати суду оригінали документів, оскільки згідно Витягу з ЄДРПОУ від 31 травня 2016 року офіс відповідача зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 копр.4. Сертифікатом від 01 вересня 2014 року № 2721/05-04 Торгово-промислова палата України підтвердила настання форс-мажорних обставин щодо неможливості виконання з боку

підприємства зобовязань щодо виконання законодавчих актів України, які стосуються справляння, сплати податків та обовязкових платежів, подання податкової та іншої звітності, та не стосується виплати заробітної плати. Відповідач подавав усі звіти та сплачував заробітну плату до березня 2017 року. Вважає, що у порушення процесуальних норм, передбачених ст.ст.80, 81, 263, 264 ЦПК України, оскаржуване рішення ґрунтується на неможливості відповідачем надати оригінали відповідних документів та документів, що підтверджують відсутність заборгованості по сплаті заробітної плати, в той час як позивачем надані докази на підтвердження заборгованості по заробітній платі. Крім того, судом безпідставно не застосована ст.116 КЗпП України та не враховано, що право на оплату праці є конституційним та його захист гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 «ХТЗ» вказує, що після захоплення підприємства 15 березня 2017 року, у відповідності до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні», 17 березня 2017 року ОСОБА_6 «ХТЗ» направило до Запорізького управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, а також до Державної фіскальної служби України повідомлення про втрату первинних документів. Фактично трудові книжки працівників, табелі обліку робочого часу, штатний розклад, дані щодо розрядів робітників (накази, розпорядження), тарифні ставки та інші первинні документи, необхідні для нарахування заробітної плати та всіх інших платежів, що належать до виплати працівникам при звільненні, у відповідності до законодавства, зберігалися в бухгалтерії ОСОБА_6 «ХТЗ» в адміністративній будівлі підприємства з адресою: 86700, Донецька область, м.Харцизьк,вул.Патона,9. Матеріали справи не містять довідки про заборгованість відповідача та позивачем не надано доказів щодо невиплати заробітної плати позивачу за відпрацьований час, а також відсутні будь-які підтвердження заборгованості. Твердження позивача, що судом було порушено норми матеріального права при вирішенні спору не відповідають дійсності.

Справа розглянута у відсутність позивача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, які повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення проти скарги представника відповідача ОСОБА_6 «Харцизький трубний завод» - ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 11 червня 1981 року ОСОБА_4 була прийнята до Харцизького трубного заводу, а 16 березня 2017 року позивача було звільнено з роботи за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 9-11).

Обгрунтовуючи свої вимоги про стягнення заробітної плати, позивач надала довідку про заробітну плату та інші доходи, з якої вбачається, що позивачу нараховано до виплати заробітна плата за березень 2017 року в сумі 16 224,19 грн. (а.с.12).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а матеріали справи не містять достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що при звільненні позивача з ним не було проведено повний розрахунок, а також неможливо зробити беззаперечний висновок щодо наявності та розміру заборгованості відповідача по заробітній платі перед позивачем, а тому, така вимога є недоведеною.

З такими висновками не можна не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сумм (ст. 116 КЗпП України).

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати заробітної плати застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, а також в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 335/9304/-17, від 11жовтня 2018 року у справі № 408/2391/17-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 408/2305/17-ц, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Харцизьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Факт захоплення підприємства відповідача незаконними збройними формуваннями не заперечується сторонами та підтверджується інформацією ЄРДР, до якого внесено відомості за № 0000782 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 341 КК України за фактом самовільного зайняття 15 березня 2017р. виробничих потужностей ОСОБА_6 «Харцизький трубний завод».

Сертифікатом від 01 вересня 2014 року № 2721/05-04 Торгово-промислової палати України засвідчено настання в ОСОБА_6 «Харцизький трубний завод» обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв'язку із цим антитерористичної операції) з 01 серпня 2014 року, що досі тривають.

Науково-правовим висновком від 23 червня 2017 року Торгово-промислової палати України підтверджено унеможливлення виконання зобовязань ОСОБА_6 «Харцизький трубний завод» перед звільненими 16 березня 2017 року працівниками зобовязань, передбачених ст.ст. 47 і 116 КЗпП України, а саме: 16 березня 2017 року в день звільнення кожному працівникові видати належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, спричинено впливом дії форс-мажрних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на території Донецької області, у тому числі: місто Харцизьк Донецької області, що є обставинами, які не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотний характер та є підставою для звільнення заявника від відповідальності (а.с. 32-45).

Отже, зібраними доказами в сукупності засвідчено, що через фактичне захоплення з 15 березня 2017 року ОСОБА_6 «Харцизький трубний завод» (дати фактичного захоплення невстановленими озброєними особами виробничих та адміністративно-інформаційних потужностей підприємства) відповідачем втрачено контроль і доступ до трудових книжок працівників; оригіналів наказів, особових справи працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, компютерної техніки із встановленими програмами забезпечення трудових відносин з працівниками, що унеможливило реалізацію п.4 наказу ОСОБА_6 «ХТЗ» № 6584 від 15 березня 2017 року (а.с.13) щодо здійснення повного розрахунку із працівниками, які підлягали звільненню, до числа яких відноситься ОСОБА_4, і виконання в цілому зобовязання перед цими працівниками згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України. Таким чином, вини товариства у порушенні трудових прав позивача на оплату праці у досліджуваний спірний період немає.

Переведення офісу підприємства 31 травня 2016 року на контрольовану владою України територію до міста Маріуполя, на що посилається позивач в апеляційній скарзі, само по собі не підтверджує зберігання носіїв інформації і наявності у роботодавця первинної документації, на підставі якої має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, що підлягають до виплати на користь звільненого позивача.

З пояснень представника відповідача в суді вбачається, що 31 травня 2016 року проведено перереєстрацію місцезнаходження юридичної особи ОСОБА_6 «ХТЗ» на підконтрольній владі України території для можливості сплати податків, інших платежів, подачі звітів, але вся документація, електронна база залишись за територіальним місцезнаходженням ОСОБА_6 «ХТЗ» в м.Харцизьк, тобто на непідконтрольній території.

При цьому, сам по собі факт звільнення позивача з ОСОБА_6 «Харцизький трубний завод» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Відповідач вказує на неможливість здобуття документів про заборгованість і її виплату працівникам через захоплення підприємства, де акумульована вся документації щодо роботи позивача, як то підтверджено Сертифікатом і Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 до позовної заяви додано копію трудової книжки з відомостями про її звільнення 16 березня 2017 року, а також довідку про заробітну плату та інші доходи без вихідного номеру та дати складання (а.с.12).

Представлені докази, як такі, що не відповідають вимогам ст.95 ЦПК України, були відвернуті судом першої інстанції, з чим колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За змістом ч.ч.1, 2, 4, 6 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Оригінали поданих документів із засвідченням чинними легітимними печатками і штампами, впровадженими після 25 березня 2017 року (після повідомлення правоохоронних органів і розміщення оголошення про втрату контролю над печаткою підприємства) позивачем та/або його представником до суду першої, апеляційної інстанцій надано не було, а відповідачем чинність цих документів не підтверджена. Більш того, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, виробничі потужності, первинна документація, електронна база, печатки підприємства були захоплені незаконними збройними формуваннями 15 березня 2017 року, та з цього часу вони фактично вийшли із під контролю відповідача.

Факт виконання певної роботи впродовж спірного періоду з 01 березня 2017 року до 16 березня 2017 року не підтверджений будь-якими належними і допустимими доказами в розумінні ч. 6 ст. 95 ЦПК України, а надана довідка про заробітну плату та інші доходи без вихідного номеру та дати складання, не відповідає вимогам процесуального закону щодо належності, допустимості і достовірності доказів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_4, відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку.

При вирішення спору суд правильно застосував норми матеріального закону та вимоги ст.ст. ст.ст. 12, 81, 89, 263-264 ЦПК України і встановив, що у трудових правовідносинах між відповідачем ОСОБА_6 «Харцизький трубний завод» та його працівниками, зокрема ОСОБА_4, з 15 березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких підприємство-відповідач об'єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов'язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників.

На підставі цього суд дійшов правильного і обґрунтованого висновку, що вимоги ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 16 березня 2017 року в розмірі 16224,19 грн. задоволенню не підлягають, оскільки позивач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. За таких обставин, не підлягають задоволенню і супутні вимоги про компенсацію позивачеві відповідачем понесених витрат з оплати правничої допомоги в сумі 3000 грн.

При цьому колегія суддів враховує вимоги ст. ст. 78-80 ЦПК щодо допустимості, достовірності та достатності доказів, які сторони повинні надати суду для вирішення спору і вважає, що позивач цих вимог закону не врахувала та не представила доказів на підтвердження своїх позовних вимог до ОСОБА_6 «Харцизький трубний завод» як відносно наявності заборгованості по заробітній платі, розміру цієї заборгованості та періоду утворення цієї заборгованості.

Доводи апеляційної скарги, що зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і позивачем та його представником не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обовязковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Тому, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 та залишення судового рішення без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою апеляційний суд враховує постанови Верховного Суду від 05 вересня 2018 року справа № 408/24415/17-ц провадження № 61-36776св18.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного судового рішення 14 березня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

ОСОБА_2

ОСОБА_3