Єдиний унікальний номер 219/2780/17 Номер провадження 22-ц/804/598/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 219/2780/17 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", який змінив найменування на Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року у складі судді Брежнева О.А., -

В С Т А Н О В И В:

27 березня 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі ПАТ КБ "Приватбанк") звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 26 січня 2010 року відповідач отримала кредит в сумі 3 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що свої зобовязання за кредитним договором відповідач належно не виконує, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, процентами, іншими витратами відповідно до умов договору банку своєчасно не надавала, що станом на 05 березня 2017 року відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 41 820,52 грн., а саме: 2 999,58 грн. - заборгованість за кредитом; 33 003,30 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 350,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи: 500,00 грн. (фіксована частина) та 1 967,64 грн. (процентна складова), просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 зазначену заборгованість (а.с. 2 - 3).

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 26 січня 2010 року у сумі 36 002,88 грн., з яких заборгованість за кредитом - 2 999,58 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 33 003,30 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 377,43 грн. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 40 - 42).

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем був укладений договір про споживчий кредит шляхом підписання позичальником заяви, яка разом з Умовами та ОСОБА_2 надання банківських послуг та Тарифами банку складає кредитно - заставний договір. Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 26 січня 2010 року станом на 05 березня 2017 року відповідач має заборгованість 41 820,52 грн., з яких 2 999,58 грн. - заборгованість за кредитом; 33 003,30 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 350 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи відповідно до п. 8.6 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг: 500 грн. (фіксована частина) та 1 967,64 грн. (процентна складова). Вимоги про стягнення заборгованості за кредитом у сумі 2 999,58 грн. та процентів за користування кредитом у розмірі 33 003,30 грн. є обгрунтованими.

Підстави для стягнення пені та комісії у сумі 3 350 грн., штрафів у сумі 500 грн. та 1 967,64 грн., які нараховані відповідачу за тілом кредиту станом на 05 березня 2017 року, відсутні, оскільки місто Артемівськ (нині Бахмут) Донецької області, де зареєстрована та постійно проживає відповідач, відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р та від 02.12.2015 року № 1275-р входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, і відповідно до ст. 2 Закону України від 02.09.2014 року "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами з 14 квітня 2014 року (а.с. 40 - 42).

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2018 року заява відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року залишена без задоволення (а.с. 61).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором № б/н від 26 січня 2010 року у сумі 36 002,88 грн. та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що про наявність заочного рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року вона дізналася лише 10 грудня 2018 року, коли до бухгалтерії за місцем її роботи надійшла постанова державного виконавця про утримання із її заробітної плати грошових коштів на користь ПАТ КБ "ПриватБанк". Судових повісток про виклик до суду та копії судового рішення вона не отримувала.

Рішення суду вважає незаконним з наступних підстав:

1. суд не встановив укладання між банком та нею письмового кредитного договору, умови якого відповідають вимогам законодавства.

Суд встановив, що між банком і нею укладено договір споживчого кредиту шляхом підписання нею заяви позичальника, яка разом із запропонованими банком Умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифами складає кредитно-заставний договір.

Посилання суду на укладання кредитного договору шляхом її приєднання до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг не прийнятне. Верховний суд України, вирішуючи справи за позовами ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості за кредитними договорами неодноразово зазначав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг, ОСОБА_2 користування платіжною карткою та Тарифи банку не є складовою частиною кредитного договору, бо вони не містять підпису позичальника, відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме їх розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника (постанова від 11.02.2015 року у справі № 6- 240цс14, постанова від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15, постанова від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16).

ОСОБА_3 та правила надання банківських послуг лише інформують необмежене коло потенційних клієнтів-споживачів про спектр фінансових послуг банку (платіжні картки, вкладні операції, кредитні картки), обовязки/права банку/клієнтів і інше. Їх не можна вважати змістом кредитного договору, укладеного між сторонами цієї справи, бо відсутня дата їх складання, вони не містять підпису відповідача, підписані тільки головою правління банку, в них немає реквізитів відповідача, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності від заяви позичальника.

Надані позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг не ідентифіковані шляхом зазначення реквізитів локального акту позивача, якими вони затверджені та введені в дію. Отже, взагалі невідомо, чи діяли надані суду ОСОБА_3 і ОСОБА_2 надання банківських послуг станом на 26.01.2010 року - дату укладання, за версією позивача, договору приєднання. Суд не з'ясував, чим саме підтверджується дата їх введення в дію і чинність станом на 26.01.2010 року.

Заява позичальника, на яку посилається суд в оскаржуваному заочному рішенні, всупереч положенням ст. 536, частини 1 ст. 638, ст. 1054, частини 1 ст. 1055 ЦК України, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", п. 6 частини 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ОСОБА_2 надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, не містить доказів досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору, зокрема, детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним для споживача, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, дати видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інших умов надання кредиту; права дострокового повернення кредиту; річної відсоткової ставки за кредитом; строку дії договору; порядку зміни і припинення дії договору; номерів рахунків, на які споживач має повертати кредит та сплачувати проценти; інших умов, визначених законодавством.

Наявна в матеріалах справи копія документа з назвою "Справка об условиях кредитования с использованием кредитки "Универсальная", 55 дней льготного периода"не є доказом укладання з відповідачем кредитного договору, бо є інформаційним листом про діючі в установі банку умови кредитування і не містить застереження, що є невід'ємною складовою частиною кредитного договору.

Оскільки, заява позичальника не містить доказів того, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору, отже, немає правових підстав з огляду на частину 1 ст. 638 ЦК України вважати кредитний договір укладеним.

Доводи позивача про те, що між сторонами був укладений договір приєднання, який не потребує окремого підпису позичальника, не відповідають положенням частини 4 ст. 203, частини 2 ст. 207, п. 2 частини 1 ст. 208, частини 1 ст. 1055 ЦК України, згідно яких належною формою кредитного договору є письмова форма; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

Крім того, заява позичальника є копією невідомого походження, а відтак не є належним та допустимим доказом у справі. В порушення вимог Національного стандарту України "Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 року № 55, ОСОБА_2 організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року № 1000/5, вірність її з оригіналом не засвідчена належним чином (не має напису "З оригіналом згідно", відомостей про посаду, прізвище, ім'я, по-батькові особи позивача, що засвідчує копію, дату такого засвідчення).

2. Заочне рішення не містить посилань на первинні документи бухгалтерського обліку, на підставі яких суд встановив факти отримання відповідачем кредиту в сумі 3 000 грн., наявності станом на 05 березня 2017 року заборгованості за кредитом у сумі 2 999,58 грн. та заборгованості по процентам у сумі 33 003,30 грн.

Суд дійшов висновку про наявність боргу за кредитом на підставі наданого позивачем розрахунку заборгованості, який є одностороннім документом та не є первинним документом бухгалтерського обліку в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2003 року, Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ № 566 від 30.12.1998 року.

3. В оскаржуваному рішенні відсутні посилання на встановлені судом обєктивні докази відкриття відповідачу карткового рахунку та отримання відповідачем платіжної картки, на яку за версією позивача йому зарахували кредит у сумі 3 000 грн.

Згідно описової частини оскаржуваного рішення відповідач відповідно до укладеного договору № б/н від 26.01.2010 року отримав кредит в розмірі 3 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Отже, суттєва умова договору - строк його дії, має бути визначена по строку дії картки. Жодних відомостей, про номер картки, дату її видачі, строк її дії ні позовна заява, ні додані до неї документи, ні оскаржуване рішення не містять.

4. Суд у мотивувальній частині рішення не навів розрахунок боргу, зокрема, по процентам, та мотивів, за яких суд вважав, що банк надав розрахунок заборгованості по процентам, який відповідає дійсному. Суд лише констатував, що сума боргу по процентам дорівнює 33 003,30 грн., тобто в одинадцять разів перевищує суму боргу за кредитом (2 999,58 грн.). Суд не зазначив за який період часу утворився борг по процентам.

Як зазначає позивач у позовній заяві, п. 9.12. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг, за версією позивача, є складовою частиною договору, то строк його дії необхідно визначати саме по вказаному п. 9.12. Тим більше, що по-перше, позов чи додані до нього документи не містять підстав визначення і переважного застосування строку користування кредитом по строку дії картки всупереч положенню п. 9.12. ОСОБА_3, а по - друге, в матеріалах справи відсутні обєктивні докази отримання відповідачем конкретної картки, по строку дії якої можна було б визначити кінцевий термін повернення кредиту.

З огляду на положення п. 9.12. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг договір не може лонгуватися невизначене, безкінченне число разів, він може бути автоматично пролонгований лише один раз, бо можливість такої пролонгації безпосередньо повязана з тією обставиною, чи інформували сторони одна одну протягом 12 місяців з моменту підписання договору про його припинення.

Оскільки договір, за версією позивача, укладений 26.01.2010 року, то строк його дії відповідно до п. 9.12. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг сплинув 27.01.2011 року, а у разі автоматичної пролонгації - 28.01.2012 року.

ОСОБА_4 Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 зазначила, що відповідно до частини 1 ст. 1048, частини 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Отже, суд не мав правових підстав для нарахування процентів станом на 05.03.2017 року, бо після спливу визначеного договором строку кредитування у цій справі 27.01.2011 року, а у разі автоматичної пролонгації 28.01.2012 року, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось.

5. Позов заявлений за межами строку позовної давності. Згідно оскаржуваного рішення позивач надав відповідачу кредит у сумі 3 000 грн. відповідно до договору № б/н від 26 січня 2010 року. Суд задовольнив вимогу позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості за кредитом у сумі 2 999,58 грн. Тобто, на погашення кредиту, за версією позивача, надійшло від відповідача 0,42 грн. (3 000,00 2 999,58). Наявна в матеріалах справи копія документа з назвою "Справка об условиях кредитования с использованием кредитки "Универсальная", 55 дней льготного периода" передбачає, що погашення кредиту має відбуватись щомісячно у сумі не менше ніж 7% від заборгованості до 25 числа місяця, наступного за звітним. Отже, позивач вже 25 лютого 2010 року довідався про порушення його прав відповідачем, бо на погашення кредиту надійшло 0,42 грн. і відповідно 26.02.2010 року набув право звернутися з позовом до відповідача. Відлік строку позовної давності починається з 26 лютого 2010 року і відповідно строк позовної давності сплинув 27 лютого 2013 року. Позов поданий до суду 27.03.2017 року, тобто за межами строку позовної давності.

Відповідач був позбавлений можливості заявити суду першої інстанції про застосування до спірних відносин позовної давності, бо взагалі не знав про розгляд судом спірного позову, а заява про перегляд і скасування заочного рішення і призначення справи до розгляду за правилами загального провадження залишена судом першої інстанції без задоволення.

Сплив позовної давності відповідно до частини 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Враховуючи недоведеність позовних вимог, сплив 27 лютого 2013 року строку позовної давності, про застосування якої відповідач була позбавлена можливості заявити у суді першої інстанції, просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 66 - 75).

Позивач ПАТ КБ "Приватбанк" у письмовому відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Зазначає, що підписавши анкету-заяву про приєднання до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг від 26 січня 2010 року, позивач тим самим уклав з банком договір, який відповідно до ст. 634 ЦК України є договором приєднання.

Банком суду надана копія анкети-заяви від 26 січня 2010 року, з якої вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто, також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що останній висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки "Універсальна" та особистим підписом засвідчила (в), що "Я ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були мені представлені для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом я підтверджую факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також його місцезнаходження. Я висловлюю згоду з тим, що дана заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та ОСОБА_2 надання банківських послуг, а також Тарифами складає між мною і банком договір. Я підтверджую що вся надана мною інформація вірна. Зобов'язуюсь про всі зміни повідомляти банк не пізніше 15 діб з моменту їх виникнення".

До матеріалів справи долучено "Довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна" з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну місячну процентну ставку у розмірі 2,5 % (30% на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. З довідкою клієнт ознайомлена, що підтверджується її підписом. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови.

Розрахунок заборгованості підтверджується випискою по рахунку, якою підтверджується, що відповідачу було відкрито картрахунок, на який встановлено кредитний ліміт та чітко прослідковується, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку Універсальна, оскільки без наявності картки проведення вказаних операцій є неможливим. Також з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором.

Відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, не спростований розрахунок заборгованості, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались.

Посилається на те, що даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Безпосередньо в загальноприйнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж визначений чітко в грошових одиницях - ануїтет, тощо.

Згідно договору у цій справі відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов'язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту.

Дія договору пролонгується кожні 12 місяців. Картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці.

Отже заперечення Відповідача щодо закінчення строку дії кредитного договору необгрунтовані.

Щодо строків позовної давності, то кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. ОСОБА_5, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки.

Верховний суд України неодноразово висловлювався відносно сроку виконання зобов'язань по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, а саме 19.03.2014 року справа № 6-14цс14, 18.06.2014 року справа № 6-61цс 14, згідно яких відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до ОСОБА_2 користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця.

Відповідачу було видано кредитні картки 061353 та 796897, остання з яких зі строком дії до 31.08.2017 року.

Позивач звернувся до суду з позовом 07.03.2017 року, тобто до спливу строку позовної давності.

Зауважує, що згідно виписки по картрахунку відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобовязання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобовязання за договором, а тому посилання відповідача на те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не має прийматись судом до уваги (а.с. 99 - 101).

У судове засідання апеляційного суду 13 березня 2019 року сторони не з'явилися.

Позивач АТ КБ "Приватбанк" судову повістку - повідомлення про розгляд справи 13 березня 2019 року отримав 05 березня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 156).

Представник позивача АТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності юридичної особи від 07.08.2017 року № 7907-К-О (а.с. 107) 22 лютого 2019 року надіслав до апеляційного суду заяву про розгляд справи у відсутність представника банку (а.с. 98).

Відповідач ОСОБА_1 13 березня 2019 року надіслала до апеляційного суду заяву про розгляд справи 13 березня 2019 року у її відсутність (а.с. 152 - 153).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу 13 березня 2019 року у відсутність представника позивача АТ КБ "Приватбанк" та відповідача ОСОБА_1, явка яких у судове засідання обов'язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року №12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" уразі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по пені, комісії та штрафів сторонами не оскаржується.

Тобто, враховуючи, що рішення суду оскаржується лише відповідачем та лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 36 002,88 грн., апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість заочного рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року лише в цій оскаржуваній частині.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 26 січня 2010 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг, який складається з анкети - заяви позичальника ОСОБА_1 про приєднання до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг в ПриватБанку, Пам'ятки клієнта,ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг в ПриватБанку, Тарифів банку (а.с. 6).

Згідно "Довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти "ОСОБА_7 Універсальна" 55 днів пільгового періоду" (Пам'ятка клієнта), яка підписана відповідачем ОСОБА_1 також 26 січня 2010 року, надана їй кредитна лінія є поновлювальною, пільговий період складає 55 днів (нарахування процентів здійснюється за ставкою 0,01% річних за умови погашення заборгованості до 25 числа місяця, який слідує за датою виникнення заборгованості); валюта картрахунку UAH; базова процентна ставка у місяць 2,5% (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік); розмір щомісячних платежів (включаючи плату за використання кредитних коштів у звітному періоді) 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, який слідує за звітним (а.с. 7).

Отже, за договором про надання банківських послуг від 26 січня 2010 року відповідач отримала у банку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік (2,5% х 12 місяців) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно Статуту Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" за рішенням загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року було змінено тип банка з закритого на публічне акціонерне товариство та змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк". Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" є правонаступником всіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (а.с. 18).

Згідно наказу Міністерства фінансів України від 21 травня 2018 року № 519 "Про рішення акціонера публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" змінено тип банку з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство; у звязку із зміною типу банку затверджено нове найменування банку: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", скорочене найменування АТ КБ "Приватбанк" (а.с. 134 - 135).

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 1054 ЦК України.

Згідно із частиною 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як вбачається з матеріалів справи, саме такий договір приєднання і був укладений між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем ОСОБА_1

Так, в анкеті-заяві про приєднання до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг у ПриватБанку від 26.01.2010 року відповідач ОСОБА_1 своїм підписом погодилася з тим, що ця заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та ОСОБА_2 надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 6).

Згідно п. 3.1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг ЗАТ КБ "ПриватБанк", які діяли на час укладення договору у 2010 році, для надання послуг ОСОБА_7 відкриває ОСОБА_5 Картрахунки, видає ОСОБА_5, їх вид і строк дії визначені в Заяві та в Памятці клієнта, підписанням якої ОСОБА_5 та Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата відкриття рахунку, зазначена у розділі Заяви "Відмітки Банку" (а.с. 8 - 13).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що нею не підписувалися ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг, Тарифи банку, не впливають на висновки суду, оскільки зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг у розумінні ст. 634 ЦК України є формуляром, до якого відповідач приєдналася шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг у ПриватБанку від 26.01.2010 року. Факт підписання анкети-заяви відповідач не оспорює.

Посилання відповідача на постанови Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі № 6- 240цс14, від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15, від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, в обґрунтування своїх доводів про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг, ОСОБА_2 користування платіжною карткою та Тарифи банку не є складовою частиною кредитного договору, бо вони не містять підпису позичальника, відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме їх розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, є необгрунтованими. Зазначені постанови Верховного Суду України стосуються виключно ОСОБА_3 надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, оскільки позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена лише за домовленістю сторін, а договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Відповідно до частини 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Враховуючи, що підписанням анкети-заяви від 26.01.2010 року відповідач приєдналася до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг у ПриватБанку, а також підписала "Довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду", доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору та що немає правових підстав з огляду на частину 1 ст. 638 ЦК України вважати кредитний договір укладеним, є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що заява позичальника є копією невідомого походження, а відтак не є належним та допустимим доказом у справі, є необґрунтованими. Долучена позивачем до позовної заяви копія анкети-заяви ОСОБА_1 про приєднання до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг у ПриватБанку від 26.01.2010 року засвідчена представником позивача ОСОБА_8, на ній є штамп "Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" Згідно з оригіналом" та підпис представника позивача засвідчений печаткою Банка, на якій в тому числі є напис "Документ дійсний тільки за підписом ОСОБА_8О." (а.с. 6). Копія довіреності позивача на імя ОСОБА_8 долучена до позовної заяви (а.с. 15). Відповідність поданої копії її оригіналу сумніву у суду не викликає. Відповідачем клопотання про витребування у позивача відповідно до частини 6 ст. 95 ЦПК України оригіналу заяви не заявлялося.

Згідно п. 2 "Терміни та поняття" ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг "кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт)" - це розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності.

Право Банка на зміну кредитного ліміту зазначено як в заяві ОСОБА_1 від 26 січня 2010 року (а.с. 6), так і в п. 3.2. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг ЗАТ КБ "ПриватБанк", згідно якого ОСОБА_5 дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і ОСОБА_5 дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Проте з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг випливає, що він може змінюватися лише в межах строку дії картки.

Згідно ОСОБА_2 користування платіжною картою, які є складовою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг (розділ ІІ), строк дії ОСОБА_5 зазначено на лицевій стороні ОСОБА_5 (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця (п. 3.1.1).

Погашення кредиту - поповнення картрахунку держателя здійснюється шляхом внесення коштів готівкою або у безготівковому порядку та зарахування їх банком на картрахунок держателя, а також шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі договору (п. 5.2).

Строки та порядок погашення за кредитом (кредитним лімітом) по платіжним картам з встановленим Мінімальним обовязковим платежем наведений у Памятці клієнта, яка є невідємною частиною договору. Платіж включає плату за користування ОСОБА_7, передбачену Тарифами, та частку заборгованості за ОСОБА_7 (п. 5.3).

Отже, п. 5.3 ОСОБА_2 користування платіжною картою, які є складовою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг (розділ ІІ), спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ніде не зазначено, що "Довідка про умови кредитування з використанням платіжної карти "ОСОБА_7 Універсальна" 55 днів пільгового періоду" (Памятка клієнта), яка підписана відповідачем ОСОБА_1 26 січня 2010 року, є невідємною частиною кредитного договору.

За користування кредитом ОСОБА_7 нараховує проценти у розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 календарних днів у році (п. 5.5).

Згідно довідки АТ КБ "Приватбанк" № б/н без дати за договором № б/н від 26 січня 2010 року ОСОБА_1 отримала картку 061353 (дата відкриття 26 січня 2010 року) терміном дії до лютого 2013 року та картку 796897 (дата відкриття 25 жовтня 2013 року) терміном дії до серпня 2017 року (а.с. 136).

Згідно "Довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти "ОСОБА_7 Універсальна" 55 днів пільгового періоду" (Пам'ятка клієнта), яка підписана відповідачем ОСОБА_1 26 січня 2010 року, їй був встановлений мінімальний обовязковий щомісячний платіж (включаючи плату за використання кредитних коштів у звітному періоді) 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, який слідує за звітним (а.с. 7).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно виписки по картковому рахунку відповідач ОСОБА_1 активно користувалася кредитною картою 061353, яка була відкрита 26 січня 2010 року, до 15 лютого 2013 року та за цією кредитною картою 30 травня 2013 року заборгованість була повністю погашена (а.с. 102 - 106), що відповідає розрахунку заборгованості, який доданий позивачем до позовної заяви (а.с. 4 - 5).

Згідно цієї ж виписки по картковому рахунку відповідач ОСОБА_1 активно користувалася і кредитною картою 796897, яка була відкрита 25 жовтня 2013 року, до 19 лютого 2014 року. Після 19 лютого 2014 року рух коштів за картковим рахунком, крім списання процентів за користування кредитним лімітом та штрафів, відсутній. Останнє погашення кредиту було здійснено 08 лютого 2014 року у сумі 150,00 грн. шляхом поповнення карти в терміналі самообслуговування. Після здійснення 19 лютого 2014 року операції по оплаті продуктів у магазині Лоск м. Артемівськ, вул. Толбухіна, 81, на суму 4,95 грн. заборгованість за кредитом склала 2 999,58 грн. (а.с. 102 - 106), що також відповідає розрахунку заборгованості, який доданий позивачем до позовної заяви (а.с. 4 - 5).

Відповідно до частини 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач згідно "Довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти "ОСОБА_7 Універсальна" 55 днів пільгового періоду" від 26 січня 2010 року зобовязана вносити обовязковий щомісячний платіж до 25 числа місяця, який слідує за звітним (а.с. 7), проте починаючи з 09 лютого 2014 року відповідач щомісячних обовязкових платежів не здійснює, має місце прострочення боржника.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач взяті на себе зобовязання щодо погашення кредиту (використаного кредитного ліміту) та процентів за користування кредитом не виконує.

Випискою по картковому рахунку за період з 26 січня 2010 року по 05 березня 2017 року доведено, що заборгованість відповідача за тілом кредиту, починаючи з 19 лютого 2014 року складає 2 999,58 грн. і на час звернення позивача до суду не погашена.

Відповідачем не надано суду доказів про те, що після 19 лютого 2014 року вона вносила кошти на погашення заборгованості.

Доводи відповідача про те, що для стягнення цієї заборгованості сплинув строк позовної давності, про застосування якого вона просить в апеляційній скарзі, є необґрунтованими.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно правових позицій Верховного Суду України, які викладені у постановах від 18.06.2014 року у справі №6-61цс14, від 01.10.2014 року у справі № 134 цс 14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Враховуючи, що відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки. Оскільки строк дії останньої платіжної картки 796897 (дата відкриття 25 жовтня 2013 року), яка була видана відповідачу, сплинув 31 серпня 2017 року, з позовом до суду банк звернувся 27 березня 2017 року в межах трирічного строку позовної давності. Отже, заборгованість за тілом кредиту у сумі 2 999,58 грн. судом першої інстанції стягнута з відповідача правомірно.

Доводи апеляційної скарги про те, що щомісячні платежі включають в тому числі і заборгованість за кредитом, не спростовують висновки апеляційного суду. Позивач у відзиві на апеляційну скаргу обґрунтовано зазначає, що укладений з відповідачемдоговір про надання банківських послуг має певні особливості, зокрема, за ним відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку. ОСОБА_7 картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. ОСОБА_5, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки.

Згідно виписки по картковому рахунку відповідач з використанням платіжної картки 796897, починаючи з 25 жовтня 2013 року і до 19 лютого 2014 року використовувала встановлений їй кредитний ліміт поступово, частково його погашала і станом на 19 лютого 2014 року нею був використаний кредитний ліміт у сумі 2 999,58 грн. (а.с. 102 - 106), що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що позивач вже 25 лютого 2010 року довідався про порушення його прав відповідачем, бо на погашення кредиту надійшло 0,42 грн. і відповідно 26.02.2010 року набув право звернутися з позовом до відповідача, що перебіг строку позовної давності починається з 26 лютого 2010 року і відповідно строк позовної давності сплинув 27 лютого 2013 року.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 26 січня 2010 року, який доданий позивачем до позовної заяви, заборгованість відповідача за процентами за користування кредитом станом на 05 березня 2017 року складає 33 003,30 грн.; проценти за користування кредитними коштами нараховані за ставкою 30,00% річних (а.с. 4 - 5).

Розмір процентів, зазначений в розрахунку заборгованості відповідає зазначеному у "Довідці про умови кредитування з використанням платіжної карти "ОСОБА_7 Універсальна" 55 днів пільгового періоду", яка підписана відповідачем ОСОБА_1 26 січня 2010 року та згідно якої базова процентна ставка у місяць складає 2,5% (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік), тобто 30,00% на рік (2,5% х 12 міс.).

Така ж процентна ставка 2,5% в місяць зазначена і у виписці по картковому рахунку за операціями до 31 серпня 2014 року, операцій після 01 вересня 2014 року відповідач з використанням кредитної картки не здійснювала (а.с. 102 - 106).

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Проте суд першої інстанції не навів у рішенні розрахунок заборгованості за процентами, не вказав на яку суму боргу нараховані проценти та кількість днів, за які нараховані проценти, про що обґрунтовано зазначає відповідач в апеляційній скарзі.

Згідно виписці по картковому рахунку (а.с. 102 - 106) та розрахунку заборгованості, якій позивачем долучений до позовної заяви (а.с. 4 - 5), останній раз відповідач вносила щомісячний платіж, в тому числі за користування кредитними коштами, 08 лютого 2014 року. ЇЇ заборгованість за процентами станом на 19 лютого 2014 року, коли виникла заборгованість за кредитом у розмірі 2 999,58 грн., складала 36,86 грн., решта заборгованості за процентами виникла фактично за період з 20 лютого 2014 року по 05 березня 2017 року.

Відповідно до частини першої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин третьої, четвертої ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

ОСОБА_4 Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі № 200/11343/14-ц з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30.09.2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17 щодо того, що суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування позовної давності.

Згідно постанови Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 317/3698/15-ц створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач просить апеляційний суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відповідно до частини 4 ст. 267 ЦК України відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач не брала участь у розгляді справи у суді першої інстанції.

Відповідач не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 74 ЦПК України (в редакції 2004 року, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції) судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України (в редакції 2004 року) судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Провадження у цій справі судом першої інстанції було відкрито ухвалою від 07 квітня 2017 року та справа була призначена до розгляду на 14 квітня 2017 року; відповідачу було запропоновано подати до суду в строк до 14 квітня 2017 року свої письмові заперечення проти позову (а.с. 25).

Копія позовної заяви та копія ухвали про відкриття провадження у справі від 07.04.2017 року відповідачу були направлені супровідним листом від 10.04.2017 року вих. № 18875/17 (а.с. 26). Проте копія позовної заяви, копія ухвали від 07.04.2017 року та судова повістка про виклик до суду на 14 квітня 2017 року були повернуті до суду Укрпоштою за закінченням терміну зберігання (а.с. 28 - 29).

У звязку із неявкою у судове засідання 14 квітня 2017 року учасників справи розгляд справи був відкладений на 04 травня 2017 року (а.с. 30).

Судова повістка про виклик до суду на 04 травня 2017 року відповідачу направлена 15 квітня 2017 року вих. № 20482/17 (а.с. 32). 28 квітня 2017 року судова повістка про виклик до суду на 04 травня 2017 року на імя відповідача ОСОБА_1 повернута Укрпоштою до суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 36 - 37).

Відповідно до п. 1 частини 1 ст. 169 ЦПК України (в редакції 2004 року) суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

Відповідно до частини 1 ст. 224 ЦПК України (в редакції 2004 року) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Проте, незважаючи, що у суду були відсутні відомості про вручення відповідачу повістки про виклик до суду на 04 травня 2017 року, суд першої інстанції 04 травня 2017 року розглянув справу у заочному порядку в порушення норм п. 1 частини 1 ст. 169, частини 1 ст. 224 ЦПК України (в редакції 2004 року).

Посилання суду першої інстанції у заочному рішенні на те, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судовими повістками, які були направлені відповідно до частини 5 ст. 74 ЦПК України на адресу за місцем його останньої реєстрації, не свідчить про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, оскільки юридичне значення має лише факт вручення судової повістки.

Той факт, що відповідач ОСОБА_1 не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брала участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Згідно умов укладеного договору про надання банківських послуг проценти за користування кредитом відповідач відповідно до п. 5.4. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надання банківських послуг, "Довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти "ОСОБА_7 Універсальна" 55 днів пільгового періоду" зобовязана сплачувати щомісяця.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 27 березня 2017 року, що згідно виписки по картковому рахунку останнє неавтоматичне погашення заборгованості відповідач здійснила 08 лютого 2014 року, що управовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту, зокрема, процентів за користування кредитом, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, апеляційний суд вважає, що є підстави для застосування за заявою відповідача позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, які нараховані за період до 27 березня 2014 року.

ОСОБА_4 Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якого банк мав право на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду. ОСОБА_4 зазначила, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Враховуючи, що строк дії картки відповідача закінчився 31 серпня 2017 року, проценти за користування кредитними коштами мають стягуватися до 31 серпня 2017 року. У цій справі позовні вимоги про стягнення процентів заявлені за період по 05 березня 2017 року, тобто в межах строку кредитування.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у позивача був витребуваний арифметичний розрахунок заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом за період з 26 січня 2010 року по 05 березня 2017 року з зазначенням суми, на яку нараховуються проценти, процентної ставки, кількості днів, за які нараховуються проценти та арифметичних дій, за допомогою яких визначена сума нарахованих процентів по кожній строчці розрахунку процентів. Проте такий детальний розрахунок позивачем апеляційному суду не надано. З долученого до позовної заяви розрахунку не можливо встановити порядок нарахування процентів за користування кредитом (формулу нарахування процентів), з якого виходив позивач, а тому апеляційний суд при визначенні розміру заборгованості за процентами виходить з п. 5.5 ОСОБА_2 користування платіжною картою, згідно якого за користування ОСОБА_7 нараховує проценти в розмірі, встановленому тарифами Банка, з розрахунку 360 календарних днів на рік. Проценти за користування ОСОБА_7, передбачені Тарифами, нараховуються за кожний календарний день за фактично витрачені в рахунок ОСОБА_7 кошти, з дня списання суми з карткового рахунку (п. 5.5.1)

Отже, в межах строку позовної давності з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитом за період з 27 березня 2014 року по 05 березня 2017 року (1 074 календарні дні) у розмірі 2 684,62 грн. (2 999,58 грн. х 30% : 360 днів х 1 074 дні, де 2 999,58 грн. - заборгованість за кредитом, яка згідно розрахунку заборгованості позивача виникла у такому розмірі з 19 лютого 2014 року; 30% - процентна ставка; 360 днів - кількість календарних днів у році відповідно до п. 5.5 ОСОБА_2 користування платіжною карткою, з розрахунку яких нараховуються проценти; 1 074 дні - кількість днів у періоді, за який підлягають нарахуванню проценти).

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у розмірі 2 999,58 грн. та заборгованість за процентами за користування кредитом в межах строку позовної давності за період з 27 березня 2014 року по 05 березня 2017 року у розмірі 2 684,62 грн, всього 5 684,20 грн. (2 999,58 + 2 684,62).

Висновок суду першої інстанції про заборгованість за кредитним договором № б/н від 26 січня 2010 року у сумі 36 002,88 грн., зокрема, про заборгованість відповідача за процентами у розмірі 33 003,30 грн. не відповідає обставинам справи. Наявність у відповідача заборгованості за процентами у розмірі 33 003,30 грн. позивачем не доведена.

Відповідно до частини 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Апеляційним судом ухвалою від 27 лютого 2019 року на підставі частини 7 ст. 81 ЦПК України, маючи сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав та виконанні обов'язків щодо доказів, витребував у позивача довідку про видані відповідачу на підставі договору про надання банківських послуг від 26 січня 2010 року кредитні карти за період з січня 2010 року по 05 березня 2017 року з зазначенням їх номеру, виду, строку дії та дати отримання позичальником. З цих же підстав апеляційним судом прийнято долучену позивачем до відзиву на апеляційну скаргу виписку по картковому рахунку за період з 26.01.2010 року по 05.03.2017 року, оскільки без зазначених документів неможливо встановити обставини справи та перевірити доводи апеляційної скарги відповідача, яка посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи, жодних доказів щодо цих обставин суду не надала.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи" (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неповно зясував обставини справи; висновки суду щодо розміру заборгованості не відповідають обставинам справи.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 ст. 376 ЦПК України неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; (п. 1); невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (п. 3), порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4) є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Відповідно до п. 3 частини 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в розмірі 36 002,88 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № б/н від 26 січня 2010 року в розмірі 5 684,20 грн., з яких заборгованість за кредитом - 2 999,58 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 27 березня 2014 року по 05 березня 2017 року - 2 684,62грн.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивач при зверненні до суду з позовом з ціною 41 820,52 грн. сплатив судовий збір у розмірі 1 600,00 грн. (а.с. 1, а.с. 22), що відповідає встановленому п/п 1 пункту 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір".

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача і відповідно про часткове задоволення позовних вимог, а саме, у розмірі 5 684,20 грн., з відповідача на користь позивача підлягає компенсації судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, який складає у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції, 217,47 грн. (5 684,20 х 1 600 : 41 820,52).

З апеляційної скарги відповідачем, виходячи з оспорюваної суми 36 002,88 грн., сплачено судовий збір у розмірі 2 400,00 грн. (2 066,15 + 333,85) (а.с. 65, а.с. 79, а.с. 84, а.с. 86).

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, зменшив розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача до 5 684,20 грн., тобто на 30 318,68 грн., у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції з позивача на користь відповідача підлягає компенсації судовий збір пропорційно розміру задоволених апеляційних вимог відповідача у сумі 2 021,08 грн. (з оспорюваної суми 36 002,38 грн. сплачено судовий збір у розмірі 2 400,00 грн., задоволено вимоги відповідача на суму 30 318,68 грн. (36 002,38 - 5 684,20 = 30 318,68 х 2 400 : 36 002,88).

Відповідно до частини 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи, що витрати по сплаті судового збору у розмірі 217,47 грн. у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача, а судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 021,08 грн. у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції підлягають компенсації відповідачу за рахунок позивача, з позивача на користь відповідача слід стягнути різницю у судових витратах, яка складає 1 803,61 грн. (2 021,08 - 217,47).

Відомостей про інші судові витрати, повязані з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанції, сторони суду не надали.

Відповідачем до суду апеляційної інстанції 25 лютого 2019 року подана заява про поворот виконання заочного рішення, в якій вона посилається на те, що на підставі виконавчого листа, виданого Артемівським міськрайонним судом Донецької області 10 липня 2017 року на виконання заочного рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року про стягнення з неї на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" 37 380,31 грн. було відкрито виконавче провадження № 57706387, в межах якого винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника від 27.11.2018 року. На виконання цієї постанови за місцем її роботи - ТОВ "Акіпан" за період з 27.12.2018 року на день складання цієї заяви з неї утримані грошові кошти на користь стягувача - ПАТ КБ "ПриватБанк" у сумі 1 403,63 грн., у звязку з чим при розгляді апеляційної скарги просила вирішити питання про поворот виконання заочного рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року та в порядку повороту виконання судового рішення стягнути з ПАТ КБ "ПриватБанк" на її користь 1 403,63 грн. (а.с. 109 - 110).

Відповідно до частини 1 ст. 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

До заяви про поворот виконання заочного рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року шляхом повернення стягнутих грошових сум відповідачем ОСОБА_1 додано документи, а саме, довідку ТОВ "Акіпан" про те, що з неї за період з 03.12.2018 року по 22.02.2019 року на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" стягнуто 1 403,63 грн. та платіжні доручення № 1139 від 27.12.2018 року на суму 254,73 грн. (а.с. 113), № 1169 від 28.12.2018 року на суму 650,03 грн. (а.с. 114), № 66 від 06.02.2019 року на суму 498,87 грн. (а.с. 115) про перерахування зазначених грошових коштів одержувачу ПАТ КБ "ПриватБанк.

Враховуючи, що за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку про задовольняє позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк в меншому розмірі, ніж за заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року, але в розмірі 5 684,20 грн., який більше, ніж сума, яка стягнута з відповідача на користь позивача за заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року, підстави для повернення відповідачу стягнутих грошових сум у розмірі 1 403,63 грн. відсутні, оскільки вони будуть зараховані на виконання постанови апеляційного суду. Отже, заява відповідача про поворот виконання заочного рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 1 частини 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову складає 41 820,52 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2017 року, в якому позивачем була подана позовна заява. Відповідно до ст. 7 Закону України від 21.12.2016 року № 1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2017 року встановлено у розмірі 1 600 гривень.

Відповідно до п. 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384, ст. 444 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 26 січня 2010 року в сумі 36 002,88 грн., з яких заборгованість за кредитом 2 999,58 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 33 003,30 грн., стягнення судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 377,43 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 26 січня 2010 року в сумі 36 002,88 грн., з яких заборгованість за кредитом 2 999,58 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 33 003,30 грн.,задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (ідентифікаційний код: 14360570, юридична адреса: м. Київ, вулиця Грушевського, 1Д) заборгованість за кредитним договором № б/н від 26 січня 2010 року станом на 05 березня 2017 року у розмірі 5 684 (пять тисяч шістсот вісімдесят чотири) гривні 20 коп., з яких заборгованість за кредитом - 2 999 гривень 58 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 27 березня 2014 року по 05 березня 2017 року - 2 684 гривні 62 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (ідентифікаційний код: 14360570, юридична адреса: м. Київ, вулиця Грушевського, 1Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 803 (одна тисяча вісімсот три) гривні 61 коп.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про поворот виконання заочного рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року шляхом повернення стягнутих з неї грошових сум у розмірі 1 403 гривні 63 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

ОСОБА_9

Повне судове рішення складено 14 березня 2019 року.

Головуючий суддя : Л.І. Соломаха