П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 757/25588/18-ц

Номер провадження 22-ц/804/2311/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Пономарьової О.М., Мироненко І.П.,

секретар судового засідання Сидельнікова А.В.,

сторони :

позивач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 липня 2019 року у складі судді Федотової В.М.,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 і вказував, що 16.06.2016 року наказом ПАТ «Українська залізниця» №1210/ос ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду помічника члена правління відділу забезпечення діяльності членів правління та директорів Департаменту адміністративного забезпечення. 08.08.2016 наказом ПАТ «Укрзалізниця» №1609/ос переведено на іншу роботу - на посаду директора з правових питань корпоративного управління. Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 12.12.2016р. №2367/ос відповідача було звільнено з посади директора з правових питань корпоративного управління на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб. Відповідач оскаржив звільнення в суді, і рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2017року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06.12.2017року позов ОСОБА_1 було задоволено частково, поновлено на роботі на посаді директора з правових питань корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця», з підприємства на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судовий збір. 26.01.2018р. наказом ПАТ «Укрзалізниця» №127/ос скасовано наказ від 12.12.2016року №2367/ос про звільнення ОСОБА_1 та поновлено останнього на роботі на посаді директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця» про що було зроблено відповідний запис у трудову книжку.

16.04.2018р. відповідач подав заяву про звільнення його з 19.04.2018р. із займаної посади за ч.3 ст.38 КЗпП України, а саме: у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та колективного договору (галузевої угоди). В своїй заяві відповідач зазначив, що 26.01.2018р. у день поновлення його на роботі відбулась зміна істотних умов праці без належного на те попередження, яке передбачено законодавством про працю, а також без додержання строків на таке попередження та без його згоди на зміну істотних умов праці. Під зміною істотних умов праці відповідач зазначив зміну посадових обов`язків і повноважень директора з правових питань і корпоративного управління: посада була позбавлена організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарчих функцій, які ОСОБА_1 виконував на час його незаконного звільнення 12.12.2016 року. Відповідач вказав, що фактично він був переведений на посаду юрисконсульта філії «Дарницький вагоноремонтний завод» з відповідним місцем знаходження, йому був заборонений доступ до комерційної таємниці та конфіденційної інформації підприємства, був заборонений доступ до будівлі апарату управління ПАТ «Укрзалізниця» - анульована перепустка. Мащенко вказав на порушення умов галузевої угоди. Позивач, враховуючи правові позиції усталеної судової практики, вважає, що самостійно змінювати підстави звільнення, які були зазначені в заяві ОСОБА_1 , керівництво підприємства не мало права, а тому звертається до суду із зазначеним позовом. Вважає, що підстави звільнення, вказані відповідачем у його заяві, є надуманими, необґрунтованими, спростовані довідкою інспектора праці Головного управління Держпраці у Київській області. Позивач просив змінити формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 з «за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та колективного договору (галузевої угоди), ч.3 ст.38 КЗпП України» на формулювання підприємства в редакції «за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України».

Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 01 липня 2019 року в задоволенні позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення судових витрат відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Судом першої інстанції неналежним чином здійснено оцінку доказів у їх сукупності, в результаті чого він дійшов помилкових висновків про те, що відповідачем не було виконано рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Позивач оскаржував підстави, викладені відповідачем у заяві про звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України. А суд першої інстанції самовільно вийшов за межі позовних вимог, що призвело до погіршення становища позивача, оскільки рішенням було встановлено обставини, які є предметом у іншій справі та не оскаржувались та заперечувались ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції також порушено норми ст. 19, ч.2 ст. 187, та п.2 ст. 263 ЦПК України, що призвело до ухвалення неправосудного рішення, порушення прав АТ «Укрзалізниця» на участь у даній справі його представників в суді, подання доказів, подання заяв про виклик свідків.

Неправильне застосування судом норм права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, на думку позивача, полягає у наступному.

Так, позивачем поновлено на роботі відповідача відповідно до рішення суду на тій ж посаді директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця», що він займав, але, оскільки посада була вилучена зі штатного розпису і знову введена позивачем на виконання рішення суду, позивачем затверджено посадову інструкцію для відповідача, проте вказана посадова інструкція жодним чином не порушує будь-які права відповідача та повністю відповідає його кваліфікаційним вимогам. Посадова інструкція жодного разу не досліджувалася судом під час судового засідання.

Окрім того, не відповідає дійсності твердження відповідача, що позивачем змінено істотні умови праці відповідача, оскільки жодного із заходів, передбачених статтею 32 КЗпП України не відбулося, що визнається відповідачем у його відзиві та не було взято до уваги Приморським районним судом м.Маріуполя Донецької області. Окрім того, наказ позивача від 26 січня 2018 року № 127/ос відповідачем оскаржено не було, тому він вважається законним і обґрунтованим.

ПАТ «Укрзалізниця» вважає твердження відповідача, зазначені ним у заяві від 16.04.2018 року такими, що не відповідають дійсності, однак товариство було змушене звільнити працівника саме на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Однак Приморським районним судом м.Маріуполя було проігноровано правові позиції ВСУ у цивільних справах від 31.10.2012 р. № 6-120цс12; № 6-157цс12 від 20.02.2013 р., які є обов`язковими для врахування судами.

Приморським районним судом м.Маріуполя в порушення вимог ЦПК України було встановлено, що відповідача змусили виконувати роботу, яка не відповідала рівню його кваліфікації. Однак, як зазначає апелянт, це не відповідає дійсним обставинам справи.

Апелянт також звертає увагу на те, що суддею суб`єктивно зазначено, що позивач звернувся із зазначеним позовом до Печерського районного суду м.Києва лише після того, як ОСОБА_1 18.05.2018 року звернувся до Печерського районного суду м.Києва із позовом про стягнення суми вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, пов`язаних із звільненням 19.04.2018 року,

Вказані твердження є суб`єктивними та такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права, оскільки чинним КЗпП України ст. 233 надано тримісячний строк на звернення до суду, який товариством не було пропущено, крім того, вказана обставина не відноситься до предмету спору.

Відповідач, зловживаючи правом працівника при звільненні, зазначив, що позивачем не виконуються умови галузевої угоди щодо створення умов для високопродуктивної та ефективної праці, та щодо підвищення рівня заробітної плати, та інші порушення. При цьому не зазначив, які саме умови не виконуються та в чому полягають порушення, допущені роботодавцем. Такі обставини спростовані довідкою Головного управління Держпраці у Київській області від 04.05.2018 року.

Відповідач ОСОБА_1 скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 01 липня 2019 року є законним та обґрунтованим, прийнятим за результатами всебічного та повного з`ясування усіх обставин справи.

Щодо тверджень позивача, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, зокрема, зазначив у рішенні про своє критичне ставлення до довідки інспектора праці ГУ Держпраці в Київській області № КВ/01/58/Д від 04 травня 2018 року та зробив висновок про те, що рішення Печерського районного суду м.Києва щодо вимог поновлення відповідача на посаді директора з правових питань і корпоративного управління не виконано, то слід врахувати, що довідка інспектора праці була додана позивачем до позовної заяви в якості доказу, а тому досліджувалась судом, і даному доказу була надана оцінка в рішенні як того вимагає ст. 89 ЦПК України.

ОСОБА_1 вважає, що суд мав всі правові підстави критично поставитись до доказу, який надав позивач, оскільки довідка з очевидністю оформлена з порушенням п.13 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою КМУ від 26 квітня 2017 року № 295, про що і зазначено в рішенні суду.

Так, в зазначеній довідці міститься висновок про питання, які є предметом розгляду в суді, а також міститься висновок про повноту виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2017 року по справі № 757/64183/16-ц, що заборонено зазначеним вище Порядком.

Відповідно, суд не лише мав право в межах позову зробити свій висновок про можливість розглядати в якості доказу довідку інспектора праці (надану позивачем), але й повинен був зазначити в своєму рішенні мотиви відхилення цього доказу.

Що стосується повноважень суду, що розглядав даний спір, робити висновки щодо невиконання рішення Печерського районного суду м.Києва від 30.08.2017 року в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, відповідач зазначив, що позивач у позовній заяві оспорював підстави для звільнення, зазначені ОСОБА_1 у його заяві, і вказані ним в наказі про звільнення, в тому числі, допущені при поновленні на роботі. Встановлення цих обставин було в межах позовної заяви та заперечень на неї. Для цього судом у якості доказів досліджувались посадові інструкції, які не були спростовані позивачем та їм надавалася оцінка. Тому заява апелянта про те, що посадова інструкція не досліджувалася судом є недостовірною.

Вказує, що аргументи, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними, бездоказовими та такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи та законодавстві.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_1 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Пахомової В.А., яка просила задовольнити апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 15.06.2016 наказом ПАТ «Українська залізниця» №1210/ос ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду помічника члена правління відділу забезпечення діяльності членів правління та директорів Департаменту адміністративного забезпечення. (т.1 а.с.8)

08.08.2016 наказом ПАТ «Укрзалізниця» №1609/ос відповідача переведено на іншу роботу - на посаду директора з правових питань корпоративного управління. Категорія персоналу Керівники» (т.1 а.с.9).

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 12.12.2016р. №2367/ос відповідача було звільнено з посади директора з правових питань корпоративного управління на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб. (т.1 а.с.10)

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06.12.2017 року, по справі №757/64183/16-ц, ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаді директора з правових питань корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця», з підприємства на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судовий збір (т.1 а.с.135-138).

26.01.2018р. наказом ПАТ «Укрзалізниця» №127/ос скасовано наказ від 12.12.2016 №2367/ос про звільнення ОСОБА_1 та поновлено останнього на роботі на посаді директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця» з визначенням робочого місця за адресою: АДРЕСА_1 .(т.1 а.с.4).

16.04.2018р. відповідач подав заяву, яка була зареєстрована 18.04.2018р., про звільнення його з 19.04.2018р. з займаної посади за ч.3 ст.38 КЗпП України, а саме у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та колективного договору (галузевої угоди). ОСОБА_1 в заяві зазначив, що 26.01.2018р. у день поновлення його на роботі відбулась зміна істотних умов праці без належного попередження, яке передбачено законодавством про працю, а також без додержання строків на таке попередження та без його згоди на зміну істотних умов праці. Під зміною істотних умов праці відповідач вказав зміну посадових обов`язків і повноважень директора з правових питань і корпоративного управління, посада була позбавлена організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарчих функцій, які він мав на час його незаконного звільнення 12.12.2016, що фактично він був переведений на посаду юрисконсульта філії «Дарницький вагоноремонтний завод» з відповідним місцем знаходження, йому був заборонений доступ до комерційної таємниці та конфіденційної інформації підприємства, був заборонений доступ до будівлі апарату управління ПАТ «Укрзалізниця» - анульована перепустка, вказав на порушення умов галузевої угоди.(т.1 а.с.16)

Наказом №760/ос від 19.04.2018р. ОСОБА_1 було звільнено з посади директора з правових питань і корпоративного управління за ч.3 ст.38 КЗпП України. Причини - за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та колективного договору (галузевої угоди). В наказі також зазначено, що підлягає виплаті компенсація за 42 дні відпустки. Мащенко ознайомився з зазначеним наказом 20.04.2018р.(т.1 а.с.17)

Звертаючись до суду, позивач посилався на довідку інспектора праці Головного управління Держпраці у Київській області Ларіної Т.А. від 04 травня 2018року, в якій зазначено, що під час перевірки на підприємстві ПАТ «Укрзалізниця» підстав, які були зазначені в заяві ОСОБА_1 , при його звільненні не виявлено, також під час інспектування не було виявлено порушень законодавства про працю та колективного договору (галузевої угоди). В довідці зазначено, що адміністрацією ПАТ «Укрзалізниця» не порушено вимоги ч.3 ст.32 КЗпП, а саме відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2017р. ОСОБА_1 було поновлено на роботі ( т.1 а.с.22-24)

Позивачем було також надано Галузеву угоду між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками (т.1 а.с.25-32). Дана угода регламентує порядок здійснення оплати праці працівникам, заохочень, врегулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин залізничників.

Відповідач на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог суду надав Порядок розмежування компетенції між директорами «ПАТ «Укрзалізниця», який є Додатком 1 до протоколу №46 засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 18.08.2016р., а також витяг з протоколу №46 засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 18.08.2016р., яким було затверджено посадову інструкцію Директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця» (т.1 а.с.143) Розділом 2.4 Порядку зафіксовані обов`язки та права Директора з правових питань і корпоративного управління (ЦЦЮ) (т.1 а.с.140-141), п.2.4.2. перелічені питання за які Директор з правових питань і корпоративного управління несе персональну відповідальність. У п.2.4.3 перелічені обов`язки Директора з правових питань і корпоративного управління, одним із яких є - оперативне управління діяльністю керівників юридичних служб регіональних філій Товариства, а також інших працівників структурних підрозділів Товариства, його філій чи регіональних філій, до функціональних обов`язків яких відносяться питання нормативно-правової, договірної, претензійно-позовної роботи.

Також ОСОБА_1 надано Посадову інструкцію директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця», яка була затверджена Рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця від 18.08.2016р. протокол №46 , яка діяла під час його роботи на підприємстві до його звільнення 12.12.2016р. та Посадову інструкцію директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця», затверджену в.о. голови правління ПАТ «Укрзалізниця» Ж.Марчек у 2018р. (без дати та місяця) з зазначенням розташування робочого місця : філія «Дарницький вагоноремонтний завод (м. Київ, вул.. Алма-Атинська,74), з якою ОСОБА_1 був ознайомлений при поновленні на роботі (т.1 а.с.144-147)

Суд дослідив і проаналізував письмові докази по справі.

Так, судом встановлено, що при поновленні на посаді ОСОБА_1 було звужено його завдання та обов`язки, також було звужено його права. Кваліфікуючи вимоги до посади які зазначені в новій посадовій інструкції відрізняються від кваліфікуючих вимог на посаду, що діяли на час незаконного звільнення, також було обмежено право відповідача до доступу до відомостей, що відносяться до конфіденційної та комерційної інформації. Основними прямими обов`язками відповідача за новою посадовою інструкцією було надання консультацій та методичної допомоги фахівцям філії «Дарницький вагоноремонтний завод» ПАТ «Укрзалізниця» щодо правової роботи, також у новій посадовій інструкції відсутні відомості, що зазначена посада відноситься до категорії керівників. В новій посадовій інструкції, яка відокремлювала коло обов`язків відповідача, повністю відсутні посилання на організаційно-розпорядчі функції керівника, також зазначено конкретне розташування робочого місця, що не співпадає з місцем розташування апарату управління.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, в тому числі зазначені посадові інструкції, погоджується з таким висновком, оскільки це очевидно.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_1 був поновлений на роботі на тих же умовах, що раніше, підтверджуються тільки тим, що назва посади, на яку його поновлено за рішенням суду, відповідає назві посади до звільнення, але з матеріалів справи вбачається, що фактичні трудові обов`язки відповідача і його управлінська компетенція після поновлення на роботі значно змінені - звужені. Посилання позивача на те, що посада ОСОБА_1 після його звільнення була вилучена зі штату, на його попередній посаді після звільнення вже фактично працювала інша особа, хоча й посада мала іншу назву, і тому керівництво підприємства на виконання рішення суду змушено було поновити його на попередній посаді, але створити для нього інші посадові обов`язки, з віднесенням його до іншої категорії працівників, з виключенням з категорії «керівник» - не ґрунтуються на законі. Якщо на посаді, на якій необхідно поновити працівника за рішенням суду, вже працює інший працівник, то цей інший працівник підлягає звільненню на підставі п. 6 частини першої ст. 40 КЗпП України. Питання про скорочення відповідача після його поновлення підприємством також не піднімалося і не вирішувалося.

30 січня 2018 року, ОСОБА_1 звернувся з заявою до Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Київ, оскільки рішення суду не виконано, що його фактично не поновлено на посаді, яку він займав до звільнення, а фактично було нав`язано новий трудовий договір та нові посадові обов`язки. В зв`язку з наведеним просив не закінчувати виконавче провадження про поновлення його на роботі в ПАТ «Укрзалізниця» і звернутись до Печерського районного суду м. Києва з заявою про встановлення порядку та способу виконання рішення суду від 30.08.2017р.(т.1 а.с.240) Постановою від 02.02.2018р. заступник начальника Печерського районного ВДВС міста Київа виконавче провадження з примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2017р. про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця»- закрив.

08.02.2018р. ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на постанову заступника начальника Печерського районного ВДВС міста Київа від 02.02.2018р.(т.1 а.с.241-244).

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору вимог статей 77-78 ЦПК України.

Позивач у якості підтвердження правомірності процедури поновлення відповідача на роботі посилався на довідку інспектора праці Головного управління Держпраці у Київській області Ларіної Т.А. від 04 травня 2018року, в якій зазначено, що адміністрацією ПАТ «Укрзалізниця» не порушено вимоги ч.3 ст.32 КЗпП, і у відповідності до рішення суду ОСОБА_1 було поновлено на роботі ( т.1 а.с.22-24)

Так, суд першої інстанції зазначав, що згідно з п.13 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. № 295 - інспекторам праці забороняється розглядати та перевіряти питання, яке є предметом розгляду в суді або щодо якого набрало законної сили рішення суду, перевіряти своєчасність, правильність і повноту виконання рішень суду.

В зв`язку з наведеним, враховуючи положення ст.89 ЦПК України, неможливо не погодитися із критичним ставленням суду першої інстанції до вказаного доказу. А доводи апеляційної скарги про те, що суд незаконно давав оцінку документу, наданому позивачем же у якості доказу, взагалі суперечать положенням процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Згідно п.31 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» - відповідно до ст.32 КЗпП переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором.

Якщо при укладенні трудового договору було обумовлено виконання роботи в зазначеному відділі або структурному підрозділі, то при переміщенні в інший структурний підрозділ вимагається згода працівника, так як в даному випадку змінюються істотні умови праці.

Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України - у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, суд правильно зазначає, що для ОСОБА_1 при поновленні його на роботі на посаді Директора з правових питань і корпоративного управління, роботодавець повинен був надати робоче місце з таким розташуванням та умовами, які існували до його незаконного звільнення, надати той обсяг організаційно-розпорядчих функцій які існували до його незаконного звільнення, і лише тільки при поновленні відповідача на тих самих умовах які існували на час незаконного звільнення та з дотриманням при цьому вимог ст..235 КЗпП України , роботодавець повинен був ознайомити його із змінами які відбулись на підприємстві, попередити відповідача за 2 місяці про зміну істотних умов праці.

Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України - працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно ч.3 ст.38 КЗпП України - працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Позивач при зверненні до суду вказував, що не мав права не звільняти працівника на обраних ним підставах, посилаючись на судову практику розв`язанні подібних спорів.

Але вказаною практикою встановлено, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Розірвання трудового договору, укладеного на невизначений термін, за ініціативою робітника може бути проведено тільки на підставі його письмової заяви. Ніякі інші докази бажання робітника розірвати трудовий договір за власної ініціативи не приймаються.

Між тим, власник - позивач, отримавши заяву про звільнення, з якою він не погодився, не намагаючись змінити підстави розірвання трудового договору з відповідачем, не звертаючись до нього з іншими пропозиціями для врегулювання спірного звільнення, в той же час і не відмовив ОСОБА_1 у звільненні на визначених працівником підставах.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що дійсно при виконанні рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2017р. ,про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді Директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця» , позивачем не було виконано рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді з наданням усіх повноважень, організаційно-розпорядчих функцій керівника які діяли на час його незаконного звільнення і які передбачені були його посадовою інструкцією директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця» ,затвердженою Рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця від 18.08.2016р. протокол №46. Позивач був обмежений в правах та функціональних обов`язках, його змусили виконувати роботу яка не відповідала його рівню кваліфікації, відбулась дискримінація його прав та відбулась фактична зміна істотних умов праці про які він не був попереджений в порядку ч.3 ст.32 КЗпП України. Всі зазначені умови призвели до написання заяви про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України.

Вказівка суду першої інстанції про те, що лише після того як відповідач 18.05.2018 року звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом про стягнення суми вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, пов`язаних із звільненням 19.04.2018р., позивач звернувся із зазначеним позовом до суду, не є базою для суті рішення, а тільки вказує на обставини справи в контексті оцінки суду першої інстанції обставин звернення до суду позивача з даним позовом.

При цьому суд, незважаючи на те, що з позовом такого характеру в порядку ст.232 ч.1 КЗпП України може звертатись працівник, а не роботодавець, суд розглянув зазначену цивільну справу з дотриманням вимог ст.6 Європейської конвенції з прав людини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді справи.

Заяви позивача про те, що розгляд цієї справи порядку спрощеного провадження призвів до порушення прав АТ «Укрзалізниця» на участь у даній справі його представників у суді першої інстанції, подання доказів, подання заяв про виклик свідків тощо є безпідставною. Згідно з п.2 ч.1 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин. В апеляційній скарзі позивач не вказав, які саме наслідки потягнув для нього розгляд справи в спрощеному провадженні, які саме процесуальні права він не реалізував, і як це вплинуло на правильність рішення суду.

З рішення вбачається, що судом надана мотивована оцінка доказів окремо кожного та у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображені в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.

Суд дав вірну оцінку наданим сторонам доказам, і до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх неподання було б зумовлено поважними причинами, позивачем апеляційному суду не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення виготовлено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий Є.Є. Мальцева

Судді: О.М. Пономарьова

І.П. Мироненко