Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 301/1359/16-ц

провадження № 61-14991св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від

19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Кондора Р. Ю., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька.

Позовна заява мотивована тим, що з 19 жовтня 2013 року ОСОБА_1 є пенсіонером по інвалідності ІІ групи загального захворювання. Єдиним його доходом є пенсія по інвалідності, яка на день звернення до суду становить 1 200,00 грн, інші джерела доходу у нього відсутні. Він є самотнім чоловіком похилого віку. Після того як він захворів за позовом його дружини рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 09 серпня 2007 року шлюб між ними було розірвано. До моменту розлучення він проживав в АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу у нього погіршилися відносини з дітьми - відповідачами по справі. З 2008 року він постійно перебуває на лікуванні в Іршавській ЦРЛ. Діти не допомагають та ігнорують його. Тимчасово проживає у сестри ОСОБА_6 , яка також перебуває у важкому матеріальному становищі, оскільки здійснює догляд за своїм сином, який є інвалідом з дитинства, та їхньою мамою, тому допомагати йому та матеріально забезпечувати його вона не має можливості. Практично всю пенсію він витрачає на придбання ліків, решти коштів не вистачає для забезпечення повноцінного харчування та придбання побутових предметів першої необхідності. На його прохання сестра ОСОБА_6 10 березня 2016 року звернулась до відповідачів із листом вирішити питання щодо утримання та матеріального забезпечення їхнього батька. Вказаний лист був отриманий відповідачами, однак, вони жодним чином на нього не відреагували.

Враховуючи, що ОСОБА_1 є непрацездатним, інвалідом ІІ групи, перебуває у скрутному матеріальному становищі, потребує постійного лікування, не має належних умов проживання та інших джерел доходів, окрім пенсії, а відповідачі є працездатними, тому мають змогу надавати грошові кошти на його утримання, він просив зобов`язати відповідачів до сплати аліментів на його утримання в розмірі, визначеному судом, зі всіх видів їхнього заробітку щомісячно, починаючи з дня подання позову і довічно.

В ході розгляду справи ОСОБА_1 змінював та уточнював свої позовні вимоги, та остаточно просив стягнути з кожного відповідача аліменти на його утримання в твердій грошовій сумі в розмірі по 1/3 частині вартості утримання у стаціонарному відділенні для постійного або тимчасового проживання в територіальному центрі соціального обслуговування Іршавської РДА, що становить по 1 374,00 грн щомісяця, починаючи з дня подання позову до суду і довічно.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю заявлених позовних вимог, оскільки позивач отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання. Розмір вказаної пенсії відповідає законодавчо встановленому розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. У матеріалах справи відсутні будь-які докази понесення позивачем значних витрат на лікування. В якості аліментів позивач просить стягувати не кошти, які необхідні для підтримання належного рівня життєдіяльності або лікування, а вартість проживання у стаціонарному відділенні в територіальному центрі соціального обслуговування, що фактично є додатковими витратами, що передбачені статтею 203 СК України.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 аліменти на утримання батька - ОСОБА_1 у твердій грошовій сумі у розмірі по 400,00 грн щомісячно з кожного, починаючи з 13 травня 2016 року до припинення в установленому порядку їх виплати або зміни їх розміру.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що позивач має лише єдиний дохід - пенсію в розмірі 1 300,00 грн, яка, виходячи з його стану здоров`я, умов його проживання, не може задовольнити його необхідні життєві потреби, а тому позивач має потребу в отриманні матеріальної допомоги від своїх дітей, які є особами молодого віку, працездатними. Суму аліментів, суд визначив в розмірі 400,00 грн.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

05 травня 2017 року представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв`язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року та залишити в силі рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивач просив стягнути на його користь вартість проживання у стаціонарному відділенні Іршавського територіального центру соціального обслуговування Іршавської РДА, в твердій грошовій сумі у розмірі по 1/3 частині вартості, що становить

1 374, 00 грн щомісячно, а не аліменти, які необхідні йому для підтримання належного рівня життєдіяльності або лікування.

Сам факт по собі непрацездатності позивача не зумовлює виникнення у відповідачів обов`язку щомісячно сплачувати йому кошти на утримання в територіальному центрі та не свідчить про наявність у позивача потреби в отриманні матеріальної допомоги у вигляді аліментів. Стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати позивачем матеріальної допомоги. Свідчення такої потреби є отримання позивачем доходів, менших за прожитковий мінімум. Позивачем не доведено заявлені позовні вимоги, оскільки він і так отримує гарантований державою розмір пенсії, для такої категорії громадян, та він має у власності ліквідне майно, яке може приносити дохід. Судом не враховано тяжке матеріальне становище відповідачів, які є малозабезпеченими сім`ями. Позивач у 2007 році покинув свою дружину, матір відповідачів, та відповідачів та переїхав проживати до іншої жінки. Вихованням не займався, матеріально не забезпечував.

Доводи інших учасників справи:

20 липня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, у якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити, а рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Іршавського районного суду Закарпатської області.

Відмовлено в зупиненні виконання рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині рішення апеляційного суду Закарпатської області від

19 квітня 2017 року зупинено до закінчення касаційного провадження у справі.

У липні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 04 червня 2019 року № 567/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-14991св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 09 серпня 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та матір`ю відповідачів - ОСОБА_8 - розірвано.

До моменту розірвання шлюбу позивач проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від

23 листопада 2016 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 визнано таким, що витратив право користування житлом в будинку АДРЕСА_1 .

З 2009 року і по час розгляду справи судом апеляційної інстанції, позивач проживає в будинку своєї сестри - ОСОБА_6 за адресою:

АДРЕСА_1 , де проживає її чоловік - ОСОБА_9 , її син - ОСОБА_10 1993 року народження, який є інвалідом з дитинства першої групи «А», дочка - ОСОБА_11 та мати - ОСОБА_12 , 1940 року народження. Позивач ОСОБА_1 проживає у літній кухні, яка не газифікована, у важких матеріально-побутових умовах.

ОСОБА_1 є пенсіонером по інвалідності ІІ групи загального захворювання безстроково, отримує пенсію по інвалідності, яка станом на грудень

2015 року становить 1 174,00 грн, на час розгляду справи судом апеляційної інстанції отримував пенсію в розмірі 1 300,00 грн.

ОСОБА_1 неодноразово (16 разів) знаходився на стаціонарному лікуванні в Іршавській районній лікарні.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Правовідносини, пов`язані з обов`язком повнолітніх дочки, сина утримувати батьків врегульовані Главою 17 Розділу ІІІ СК України (статті 202, 203 СК України). Зазначені норми права не передбачають врахування прожиткового мінімуму, встановленого законом, як безумовної умови для стягнення аліментів.

Натомість, така умова є обов`язковою у правовідносинах за позовом одного із подружжя до іншого на утримання, що врегульовані Главою 9 Розділу ІІ СК України.

Зокрема, у частині першій, четвертій статті 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного; один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 13 квітня 2016 року № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року № 6-1111цс17.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня

2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).

Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення);

2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у цивільній справі № 212/1055/18-ц (касаційне провадження № 61-2386сво19) та не відступила від висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від

16 квітня 2018 року у справі № 759/1315/17-ц, провадження № 61-10396св18, так як у цій постанові колегія суддів враховувала прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, який отримує позивачка, як один із доводів у сукупності з іншими доказами для вирішення спору і не посилалась на положення статті 75 СК України. Тобто фактичні обставини і застосовані норми права за своїм змістом не є подібними.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції, правильно встановивши обставини справи й застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач є інвалідом ІІ групи, непрацездатним, власного житла не має, проживає у складних матеріально-побутових умовах у сестри, у якої на утриманні перебувають: син - інвалід з дитинства та мати віком понад 76 років, має лише єдиний дохід - пенсію в розмірі 1 300,00 грн, яка виходячи з його стану здоров`я, умов проживання, не може задовольнити його життєві потреби, а тому має необхідність у матеріальній допомозі, яку відповідачі, які є рідними дітьми позивача, та які є особами молодого віку, працездатними, отримують дохід, мають можливість сплачувати аліменти на утримання батька.

При цьому суд апеляційної інстанції не встановив підстав, передбачених положеннями статті 204 СК України, для звільнення відповідачів від обов`язку утримувати непрацездатного батька.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог є безпідставними, оскільки позивач не змінював предмет позову з стягнення аліментів на стягнення додаткових витрат, а лише їх уточнював, що є його процесуальним правом. Тому суд апеляційної інстанції, в межах наданих йому повноважень (стаття 303 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог. При цьому, відмови від позовних вимог про стягнення аліментів позивачем не заявлялось.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року.

Щодо судових витрат:

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги

представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 без задоволення, то розподіл судових витрат відповідно до правил статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 141, 409, 410, 416. 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило