КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/15097/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3506/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В., по справі за позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» утримує та проводить обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі Наказу Головного Управління житлового забезпечення КМДА від 21 жовтня 2003 року №270, яким призначено позивача здійснювати експлуатацію будинку. Будинок введений в експлуатацію, що підтверджується Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Між позивачем та відповідачем було укладено договір № б/н від 16 січня 2004 року на утримання квартири №20 і відповідач отримує від позивача послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Відповідно до пп. 2.2.2 п. 2.2 Договору, відповідач зобов'язаний не пізніше 20 числа вносити платежі за квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Нарахування вартості послуг з утримання будинку і прибудинкової території (експлуатаційні витрати) здійснювалось за тарифом затвердженим Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29 грудня 2010 року № 1221, проте, у зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань, за період з 01 травня 2015 року по 01 серпня 2018 року у відповідача виникла перед позивачем заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційні витрати).

Таким чином, посилаючись на положення ст.ст. 322, 525, 526, 625, 903 ЦК України, ст.ст. 24, 156, 162 ЖК Української РСР, ст.ст. 6, 7, 13, 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», позивач просив стягнути на свою користь із ОСОБА_1 заборгованість по сплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території в сумі 8 637,22 грн., нарахований індекс інфляції за весь час прострочення в сумі 1111,57 грн., три проценти річних від простроченої суми заборгованості в сумі 511,02 грн., а також сплачений судовий збір в сумі 1841 грн. (а.с.1-4)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін. (а.с.33-35)

17 жовтня 2018 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за правилами загального позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. (а.с.40-42)

Ухвалою суду від 18 жовтня 2018 року заява ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишена без задоволення. (а.с.58-60)

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що відповідно до п. 2 ч. 1 Прикінцевих положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, укладений між ним та Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» договір від 16 січня 2004 року втратив чинність, а новий договір не укладався. Вказував, що до нарахувань за житлово-комунальні послуги Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» включено послуги, які фактично не надавалися і він неодноразово направляв позивачу акти претензії, однак вони залишитись без відповіді та відповідного реагування, перерахунок за ненадані послуги позивачем не проведено. 26 листопада 2017 року загальними зборами мешканців будинку за адресою вул. Пожарського, 10/15 було прийняте рішення утриматися від оплати за житлово-комунальні послуги через вкрай незадовільне обслуговування будинку. На думку відповідача, позивач не мав повноважень для взяття на обслуговування багатоквартирного будинку по вулиці Пожарського 10/15, оскільки останній не належить до об'єктів комунальної власності. Крім цього, посилаючись на положення ст.ст. 256, 257, 258 ЦК України, відповідач вказував на пропуск строку позовної давності. (а.с.66-69)

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року позов КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено частково, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» заборгованість по сплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території в загальній сумі 8467,09 грн. та судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 1453,65 грн. (а.с.80-88)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю. На обґрунтування скарги зазначив, що суд неповно з'ясував обставини справи, не врахував фактичних обставин та доказів, які викладені на обґрунтування заперечень проти заявленого позову та дійшов помилкового висновку про задоволення позову. Вказував, що з 01 січня 2006 року договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території втратив чинність і новий договір між сторонами не укладався. Крім цього, позивачем не надано жодних доказів щодо понесених експлуатаційних витрат при утриманні будинку, а тому, вважав вимоги про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги безпідставними. Судом не прийнято до уваги доводи щодо кількості та якості наданих позивачем послуг. (а.с.94-96)

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2018 розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1. (а.с.73)

Згідно Наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 21 жовтня 2003 року № 270 Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» прийнято на обслуговування житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.6)

Відповідно до п. 1.1. Статуту Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» зі змінами та доповненнями, затвердженими розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01 вересня 2011 року № 1577, підприємство утворене територіальною громадою міста Києва. Засновником та власником підприємства є територіальна громада міста Києва, від імені якої виступають Київська міська рада та уповноважені нею органи.

Пунктом. 2.1 Статуту визначено, що підприємство створене з метою отримання прибутку від господарської діяльності із утримання, обслуговування, експлуатації та ремонту будинків і споруд комунальної власності територіальної громади м. Києва та прибудинкових території, а також здійснення контролю за виконанням громадянами Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями.

У відповідності до п. 2.2.1 Статуту, підприємство здійснює обов'язки балансоутримувача майна, переданого йому у повне господарське відання, у т.ч. збір квартирної плати, плати за надання комунальних послуг, плати за пайову участь у витратах на утримання будинків. (а.с.15-24)

Між позивачем та відповідачем склалися відносини у сфері житлово-комунальних послуг, які регулюються положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).

Згідно ст. 13 Закону, в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Згідно п. 2 ч. 1 Прикінцевих положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, договори про надання житлово-комунальних послуг, укладені до набрання чинності цим Законом, мають бути приведені у відповідність із ним до 1 січня 2006 року. Договори, що не приведені у відповідність із цим Законом у зазначений строк, втрачають чинність.

Такий договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 було укладено між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та ОСОБА_1 16 січня 2004 року. (а.с.26)

Поряд з цим, закінчення строку дії вищевказаного договору від 16 січня 2004 року не припинило надання житлово-комунальних послуг та послуг щодо утримання будинку з боку позивача.

Оскільки встановлено, що відповідач фактично споживав житлово-комунальні послуги, розрахунок заборгованості складений позивачем за період коли відповідач набув прав на вищевказану квартиру, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 638 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність між сторонами договірних правовідносин та підстав для задоволення позову.

Відповідно до положень ст.ст. 319, 322 Цивільного кодексу України, власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції, що в даній справі зобов'язання відповідача оплатити послуги з утримання будинку та прибудинкової території виникає внаслідок встановлених цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону, які затверджено органом місцевого самоврядування.

При цьому, доводів незаконності застосування позивачем встановлених цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону, які затверджено органом місцевого самоврядування, подана апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів відхилила як необґрунтовані доводи апелянта про неправильне застосування районним судом норм матеріального права.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з'явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2013 року за №970 було затверджено Порядок проведення перерахунку розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у разі перерви в їх наданні, ненадання або надання не в повному обсязі.

Відповідно до п. 11 зазначеного Порядку, у разі надходження актів-претензій від споживачів за формою згідно з додатком 1 та прийняття виконавцем рішення про їх задоволення перерахунок проводиться протягом наступного місяця з дати отримання виконавцем акта-претензії.

Акт-претензія реєструється уповноваженими особами виконавця у журналі реєстрації актів-претензій згідно з додатком 2.

Перерахунок за актом-претензією проводиться для усіх споживачів будинку, яким не були надані послуги.

Невиконання певного виду робіт, пов'язаних з наданням послуг, у зв'язку із ненастанням строку їх виконання за планом або графіком, складеним виконавцем, не є підставою для проведення перерахунку за актом-претензією.

Надані відповідачем фотокопії доповідної заяви, актів-претензій не містять інформації про перерву в наданні послуг, їх ненадання або надання не в повному обсязі, періоду таких, не відповідають формі, що наведена у додатку до вищевказаного Порядку, фактично є зверненнями мешканців будинку до обслуговуючої організації із повідомленнями про захаращення підвалу будинку, аварійного стану ліфтів, пропозиції провести ремонтні роботи, аварійного прориву каналізаційної труби 25 листопада 2017 року, звернення про неналежний стан протипожежної охорони будинку із відповіддю представника наглядового органу про притягнення головного інженера до адміністративної відповідальності за виявлені недоліки. Поряд з цим, усунення аварійної ситуації з каналізаційною трубою позивач не заперечував, за наданим відповідачем листом від 29 грудня 2017 року № 056/110/905-С-2064 представник обслуговуючої організації повідомив відповідача письмово про приведення ліфтів будинку до робочого стану із повідомленням про виконані роботи та їх характер.(а.с. 47-57, 74)

З огляду на положення частини 1 ст. 82 ЦПК України, колегія суддів визнала вказані обставини встановленими та відхилила посилання апелянта про відсутність документально підтверджених експлуатаційних витрат здійснених позивачем на утримання будинку.

Повідомлення відповідача про наявні, на його думку, зловживання у використанні прибудинкової території, не можуть бути визнані підставою для звільнення від оплати за фактично надані і спожиті послуги, а тому колегія суддів визнала необґрунтованими доводи апелянта щодо нездійснення Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» перерахунку позивачу розміру плати за послуги з утримання житлового будинку та прибудинкової території будинку №10/15 по вул. Пожарського у м. Києві. (а.с.47-57, 74)

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст.. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому перебіг позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.. 261 ЦК України).

Зі змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

В такому разі слід дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у Постанові за № 6-43цс17 від 22 березня 2017 року.

Вирішуючи питання про розмір стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, районним судом враховано заяву відповідача про застосування строку позовної давності та зменшено розмір заборгованості.(а.с. 66-69)

З розрахунку заборгованості убачається, що за період з 01 травня 2015 року по 01 серпня 2018 року позивачем за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_2 нараховано до сплати 13071,86 грн., споживачем сплачено 4434,64 грн. у період жовтень 2017 - липень 2018 року, а сума загального боргу станом на липень 2018 року становить 8637,22 грн. (а.с.7)

При цьому до суду не надано доказів, що сплата відповідачем на утримання будинку і прибудинкової території відбувалась на погашення заборгованості, що виникла у період з травня по вересень 2015 року.

Оскільки позивач звернувся з даним позовом до суду 05 жовтня 2018 року, районний суд з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за період з травня 2015 року по вересень 2015 року на загальну суму 1312,40 грн. пред'явлені зі спливом строку позовної давності, установленої нормами статті 257 ЦК України, а тому задоволенню не підлягають.

Правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов'язанням, у якому серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати від боржника сплатити гроші за надані послуги.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено покладення обов'язку по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальних та інших послуг на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів в наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачем не надано доказів сплати грошей за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у зазначений період і погашення заборгованості, тому колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із ОСОБА_1 на користь КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» заборгованості в розмірі 8467,09 грн., з яких: 7324.82 грн. (8637,22 грн. - 1312.40 грн.) заборгованості за спожиті послуги за період жовтень 2015 року - липень 2018 року, 729.13 грн. індекс інфляції та 413.14 грн. 3 % річних на підставі частини 2 ст. 625 ЦК України за розрахунком наведеним позивачем в межах часткового задоволення позовних вимог.(а.с. 8)

На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді сплати судового збору підлягають покладенню на відповідача.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, яким районним судом надана належна оцінка.

З огляду на положення пункту 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Дата складання повного судового рішення - 05 березня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова