Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 761/11404/16-ц

провадження № 61-26355св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач)

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 серпня 2007 між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - Державний ощадний банк України), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»), та ОСОБА_1 було укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 2215, за умовами якого позичальникові було надано кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами в загальній сумі 915 000,00 грн, строком на десять років зі сплатою відсотків за користування кредитом 16 % річних.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 06 серпня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 4879, відповідно до умов якого він виступив поручителем за договором кредиту перед позивачем і зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання перед позивачем за договором відновлювальної кредитної лінії від 06 серпня 2007 року № 2215 не виконує, станом на 07 грудня 2016 року допустив заборгованість в сумі 241 509,98 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 06 серпня 2007 року № 2215 у сумі 241 509,98 грн; стягнути з відповідачів солідарно витрати по сплаті судового збору та повернути різницю між сплаченою сумою судового збору за пред`явлення позовної заяви та сумою судового збору, обрахованої виходячи із зменшення позовних вимог в розмірі 1 335,75 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року у складі судді Піхур О. В. позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість у розмірі 241 509,98 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачами порушено умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_2 , який діяв в своїх інтересах та на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1 задоволена.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки на момент пред`явлення позову та на час постановлення рішення судом першої інстанції у відповідачів була відсутня прострочена заборгованість перед банком, право на дострокове повернення кредиту у позивача не виникло, отже підстав для задоволення позовних вимог щодо дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, немає.

Додатковим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року заяву ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 3 984,90 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У травні 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду апеляційної інстанції і направити справу на новий розгляд.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» посилається на те, що висновки апеляційного суду суперечать фактичним обставинам справи, зокрема, поза увагою суду залишилось те, що про відповідачі були обізнані про обов`язок повернення залишку за кредитом в повному обсязі.

Також заявник наголошує у касаційній скарзі на тому, що відповідач ОСОБА_1 був обізнаний з розміром пені після її перерахування банком, натомість не погодився на добровільне врегулювання спору в строк наданий судом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Державний ощадний банк України».

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У серпні 2017 року відповідачі подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, просили касаційну скаргу відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Справу та матеріали касаційного провадження 16 травня 2018 року передано до Верховного Суду.

25 липня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 06 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 2215, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові на умовах цього договору грошові кошти в сумі 915 000,00 грн, а позичальник зобов`язався отримувати, належним чином використовувати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 16% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором.

24 вересня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір № 1 до договору відновлювальної кредитної лінії № 2215, згідно з яким пункт 1.3 було викладено в такій редакції: сторони погоджуються з тим, що зобов`язання банку надати перший транш в межах встановленого ліміту кредиту виникає з моменту виконання позичальником всіх та кожної з наведених нижче умов (далі за текстом використовується скорочення - загальні умови надання кредиту): 1.3.1 сплати позичальником комісійної винагороди за надання кредиту в розмірі, обумовленому цим Договором; 1.3.2 укладення в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором іпотечного договору нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - предмет іпотеки); 1.3.3. укладення договору страхування предмета іпотеки за власний рахунок на користь банку шляхом укладання договору страхування із страховою компанією на весь період цього Договору на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, пошкодження або псування; 1.3.4 сплати позичальником (майновим поручителем) страхових платежів за договором страхування.

12 жовтня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Державний ощадний банк України» з заявою про реструктуризацію заборгованості за кредитом.

25 листопада 2009 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір № 2 до договору відновлювальної кредитної лінії № 2215 від 06 серпня 2007 року, згідно з умовами якого сторони прийшли до згоди щодо реструктуризації кредитної заборгованості шляхом розподілу суми простроченої заборгованості рівномірними платежами на весь термін дії кредитного договору, зміни графіку погашення кредиту з листопада 2009 року по жовтень 2010 року та пролонгації кредиту. Також пункт 1.6 кредитного договору викладено у наступній редакції: «Загальний термін користування кредитом складає 144 місяці, при цьому дата остаточного погашення кредиту не пізніше 06 серпня 2019 року (пункт 2 додаткового договору № 2 до договору відновлювальної кредитної лінії № 2215 від 06 серпня 2007 року).

20 березня 2012 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір № 3 до договору відновлювальної кредитної лінії № 2215 від 06 серпня 2007 року, згідно з яким сторони дійшли до згоди щодо зміни терміну сплати чергових платежів по кредиту, отриманому відповідно до договору відновлювальної кредитної лінії № 2215 від 06 серпня 2007 року.

06 серпня 2007 року між позивачем (кредитор), ОСОБА_2 (поручитель) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір поруки № 4879, відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником договору кредиту. Поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник у повному обсязі, як і позичальник, зокрема за повернення кредиту у сумі 915 000,00 гривень у встановлений договором кредиту термін (строк), сплату процентів за користування кредитом у розмірі, визначеному договором кредиту, штраф, пеню та інші платежі у розмірі, що передбачені договором кредиту.

25 листопада 2009 року між позивачем та відповідачами був укладений додатковий договір № 1 до договору поруки № 4879 від 06 серпня 2007 року до договору відновлювальної кредитної лінії № 2215 від 06 серпня 2007 року щодо терміну сплати чергових платежів по кредиту за кредитним договором.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу(частина друга статті 1050 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України також передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України).

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Відповідно до пункту 2.3.1 договору відновлювальної кредитної лінії № 2215 від 06 серпня 2007 року банк має право припинити надання кредиту та вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування, сплати комісійних винагород та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або за іпотечним договором, в тому числі, але не виключно , у випадку затримання сплати частини кредиту та/або процентів за користування кредитом, належних до сплати комісійних винагород та інших платежів за цим договором на один календарний місяць.

Апеляційним судом встановлено, що під час виконання договору відновлювальної кредитної лінії № 2215 відповідачами були допущені порушення умов договору, проте із наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачів прострочення кредиту мало місце у вересні, жовтні та листопаді 2015 року , але на 23, 3 та 25 днів відповідно, а не на один календарний місяць, як передбачено договором та, що давало б право на вимогу про дострокове повернення кредиту.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог про стягнення заборгованості з позичальника, апеляційний суд визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову у позові з підстав, викладених у судовому рішенні.

Відмовляючи у позові, апеляційний суд наголосив, що на час постановлення судом першої інстанції (станом на 22 грудня 2016 року) у відповідачів мала місце лише строкова заборгованість, тобто залишок непростроченого кредиту в сумі 241 509,98 грн (а.с. 127).

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом допущено однобічність під час дослідження доказів, а саме, не звернуто уваги на те, що прострочення за процентами мало місце з серпня 2015 року, як і мала місце нарахована з березня 2015 року пеня, тобто понад один календарний місяць, адже позивач як і під час розгляду справи, так і у касаційній скарзі зауважив, що станом на 07 грудня 2016 року заборгованість за кредитним договором складалась із залишку непростроченого кредиту (основного боргу) в сумі 241 509,98 грн. При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання права на вимогу про дострокове погашення відповідачами зобов`язань за кредитним договором, передбачених пунктом 2.3.2.

Крім того, безпідставними є посилання заявника у касаційній скарзі про те, що саме позивачем була виявлена помилка нарахування пені за згаданим кредитним договором та відповідач ОСОБА_1 був обізнаний з розміром нарахованої пені після її перерахунку, проте не погодився на добровільне врегулювання спору у строк визначений судом. Судами встановлено, що відповідачі неодноразово звертались до банку з листами щодо перерахунку пені у відповідності до умов кредитного договору, проте позивач здійснив такий перерахунок лише під час розгляду справи, а саме 01 червня 2016 року. Разом з цим слід зауважити, що обрання відповідачами певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційноїінстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов