Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 201/18575/17

провадження № 61-9759св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська, у складі судді Федоріщева С. С., від 20 вересня

2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., від 21 березня

2019 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення трьох процентів річних, пені та інфляційних втрат.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року у справі

№ 201/8541/14-ц за невиконання зобов`язань по двох договорах банківського вкладу з відповідача на користь позивача були стягнуті суми грошових вкладів, три проценти річних та інфляційні втрати. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2016 року у справі № 201/17457/15-ц за невиконання зобов`язань по цим же договорам з відповідача на користь позивача були стягнуті три проценти річних та інфляційні втрати станом на 13 травня 2016 року. 07 листопада 2017 року в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа

№ 201/8541/14-ц на його картковий рахунок було зараховано

413 097,70 грн на погашення боргу за цими договорами, що підтверджується платіжним дорученням від 27 жовтня 2017 року № 2313 та випискою по рахунку приватного клієнта за період з 26 жовтня 2017 року по 07 листопада 2017 року, виданою ПАТ «Креді Агріколь Банк». Отже, суми грошових вкладів були примусово списані державною виконавчою службою з рахунку банку і фактично виплачені 07 листопада 2017 року.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь три проценти річних у розмірі 9 005,49 грн та інфляційні втрати у розмірі 39 145,51 грн за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № SAMDN1749 від 30 серпня

2013 року; три проценти річних у розмірі 9 054,90 грн та інфляційні нарахування у розмірі 39 360,27 грн за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № SАMDN3624 від 02 вересня 2013 року.Також позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь пеню за період з 29 грудня 2016 року по 06 листопада 2017 року у сумі: за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців»

№ SAMDN1749 від 30 серпня 2013 року сума пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 29 грудня

2016 року по 06 листопада 2017 року складає: 201 781 грн х 3 % х 313 днів прострочки /100 % = 1 894 723,59 грн, а оскільки ця сума пені значно перевищує суму грошового вкладу, то позивач вважає за доцільне стягнути з відповідача пеню у розмірі грошового вкладу - 201 781 грн; за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців»

№ SАMDN3624 від 02 вересня 2013 року сума пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за вказаний період складає: 202 888 грн х 3 % х 313 днів прострочки / 100 % = 1 905 118,32 грн, а оскільки ця сума пені значно перевищує суму грошового вкладу, то позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі грошового вкладу -

202 888 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 рокупозов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних у розмірі 9 005,49 грн, інфляційні втрати - 39 145,51 грн, пеню - 201 781 грн за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 30 серпня 2013 року

№ SAMDN1749. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних у розмірі 9 054,90 грн, інфляційні втрати - 39 360,27 грн, пеню - 251 303,17 грн за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № SАMDN3624

від 02 вересня 2013 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що час прострочення виконання банком грошового зобов`язання з повернення грошових вкладів складає з 13 травня 2016 року по 06 листопада 2017 року включно -

543 дні, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за цей період три проценти річних та інфляційні втрати за двома договорами банківських вкладів. При цьому, зазначивши, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у вигляді сплати пені у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення, суд першої інстанції стягнув з банку на користь позивача пеню за вказаними договорами банківського вкладу у сумі 201 781 грн та 202 888 грн відповідно.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову скасовано. Позов

ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних у розмірі 9 005,49 грн та інфляційні нарахування у розмірі 38 939,95 грн за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № SAMDN НОМЕР_1

від 30 серпня 2013 року. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних у розмірі 9 054,90 грн та інфляційні нарахування - 39 153,58 грн за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № SAMDN НОМЕР_2 від 02 вересня 2013 року. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 1 977,99 грн за договорами банківських вкладів «Депозит Плюс

на 12 місяців» № SAMDN 1749 від 30 серпня 2013 року та

№ SAMDN 3624 від 02 вересня 2013 року. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що за договором банківського вкладу № SAMDN1749 від 30 серпня 2013 року сума інфляційних нарахувань за період з 13 травня 2016 року по 06 листопада

2017 року становитиме 38 939,95 грн, а за договором банківського вкладу

№ SAMDN3624 від 02 вересня 2013 року за зазначений період становитиме 39 153,58 грн. На думку апеляційного суду, позовна вимога щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат з урахуванням показника за листопад 2017 року є помилковим, оскільки станом на 06 листопада 2017 року цей показник ще не був опублікований в офіційних періодичних виданнях. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин, за змістом яких передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу у розмірі, встановленому договором, а вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника. Рішення суду у частині розподілу судових витрат колегією суддів не переглядалось, оскільки не було предметом апеляційного оскарження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат і пені та залишити в силі рішення суду першої інстанції у цій частині, а також скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у частині стягнення витрат на правову допомогу та направити справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що змінюючи розмір інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що позивач звернувся до суду 29 грудня 2017 року та дійшов помилкового висновку про те, що показник індексу інфляції за листопад 2017 року не був опублікований в офіційних періодичних виданнях. Судом апеляційної інстанції неправильно розраховано розмір пені. Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, неправильно відмовив у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу у зв`язку з відсутністю доказів про сплату суми витрат на правову допомогу.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції у частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

14 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір депозитного вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців»

№ SAMDN1749, за яким позивачем було внесено вклад у сумі 183 535 грн строком до 30 серпня 2014 року зі сплатою 17% річних.

05 вересня 2013 року позивач поповнив вклад на грошову суму

15 465 грн. Це підтверджується заявою позивача № SAMDN1749 від 30 серпня 2013 року на оформлення вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців», поданою до Севастопольської філії ПАТ КБ «Приватбанк».

Згідно додаткової угоди до договору від 30 серпня 2013 року

№ SAMDN1749 банк зобов`язався збільшити процентну ставку за вкладом на 2% річних.

02 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір депозитного вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців»

№ SAMDN3624, відповідно до якого позивачем було внесено вклад в сумі 200 тис. грн строком до 02 вересня 2014 року зі сплатою

17% річних. Це підтверджується заявою позивача № SAMDN3624 від 02 вересня 2013 року на оформлення вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців», поданою до Севастопольської філії ПАТ КБ «Приватбанк».

Згідно додаткової угоди до договору № SAMDN3624

від 02 вересня 2013 року банк зобов`язався збільшити процентну ставку за вкладом на 2% річних.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року у справі № 201/8541/14-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2016 року, за невиконання банком зобов`язань по вказаним договорам стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 30 серпня 2013 року № SAMDN1749 суму грошового вкладу -

201 780,54 грн, суму процентів по вкладу - 36 652,68 грн, три проценти річних - 4 842,73 грн, інфляційні нарахування - 38 943,73 грн. Стягнуто з

ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 02 вересня 2013 року № SАMDN3624 суму грошового вкладу - 202 887,67 грн, суму процентів по вкладу - 36 753,24 грн, три проценти річних - 4 869,30 грн, інфляційні нарахування - 39 157,38 грн.

08 жовтня 2015 року на підставі зазначеного рішення апеляційного суду був виданий виконавчий лист № 201/8541/14-ц, за яким 20 жовтня 2015 року головним державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Черновою Л. В. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 49003854.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2016 року у справі № 201/17457/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року, за невиконання банком зобов`язань по вказаним договорам стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 станом на 13 травня 2016 року за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 30 серпня 2013 року № SAMDN1749 три проценти річних в розмірі 7 562,62 грн, інфляційні втрати у розмірі 86 967,61 грн, за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 02 вересня 2013 року

№ SАMDN3624 три проценти річних в розмірі 7 604,12 грн, інфляційні втрати у розмірі 87 444,73 грн.

07 листопада 2017 року на картковий рахунок ОСОБА_1

№ НОМЕР_3 , відкритий у ПАТ «Креді Агріколь Банк», було зараховано 413 097,70 грн з призначенням платежу - згідно виконавчого документа (виконавчого листа) № 201/8541/14-ц від 08 жовтня 2015 року, боржник

ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується платіжним дорученням

від 27 жовтня 2017 року № 2313 та випискою по рахунку приватного клієнта за період з 26 жовтня 2017 року по 07 листопада 2017 року, виданою

ПАТ «Креді Агріколь Банк».

Час прострочення виконання банком грошового зобов`язання з повернення грошових вкладів складає з 13 травня 2016 року по 06 листопада 2017 року включно - 543 дня.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Змінюючи розмір пені, суд апеляційної інстанції на зазначені вимоги законодавства увагу не звернув, не врахував, що за невиконання банком своїх зобов`язань настає відповідальність у вигляді сплати пені, визначеної законом у розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, та дійшов помилкового висновку про те, що пеня розраховується від розміру процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові

від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі

№ 703/1181/16-ц.

Встановлено, що банк прострочив виконання зобов`язання з видачі ОСОБА_1 належних йому за договорами коштів у період з 13 травня 2016 року по 06 листопада 2017 (день фактичної видачі коштів). Пеню за прострочення зобов`язання визначено судом першої інстанції на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 201 781 грн за договором банківського вкладу

№ SAMDN 1749 від 30 серпня 2013 року та у розмірі 202 888 грн за договором банківського вкладу № SAMDN 3624

від 02 вересня 2013 року.

Колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір пені не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Ураховуючи заявлені вимоги та обставини справи, колегія суддів вважає за справедливе зменшити розмір неустойки до 50 тис. грн за кожним із договорів банківського вкладу, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.

За таких обставин постанова Дніпровського апеляційного суду

від 21 березня 2019 року у частині визначення розміру пені за прострочення виконання зобов`язання підлягає зміні.

Доводи касаційної скарги щодо відмови у стягнення витрат на правову допомогу не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позивач не оскаржував таку відмову в апеляційному порядку і рішення суду першої інстанції не було предметом апеляційного перегляду у цій частині, про що зазначено у постанові суду апеляційної інстанції. Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо неправильного розрахунку судом апеляційної інстанції сум інфляційних втрат.

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, зміни постанови суду апеляційної інстанції у частині визначенні суми пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2019 року у частині стягнення з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пені за прострочення виконання зобов`язання за договорами банківських вкладів «Депозит Плюс на 12 місяців» від 30 серпня 2013 року № SAMDN 1749 та від 02 вересня 2013 року № SAMDN 3624, визначивши її загальний розмір у сумі 100 000 (сто тисяч) грн.

В іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович