Дата документу 06.03.2019 Справа № 332/2473/17
Запорізький апеляційний суд
Є. у. № 332/2473/17 Головуючий у 1 інстанції: Сінельнік Р.В.
№ провадження Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі:

головуючого: Воробйової І.А.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2018 року у складі судді Сінельнік Р.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа Запорізька міська рада про встановлення порядку користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_3 про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

В позові зазначено, що вони є співвласниками житлового будинку № АДРЕСА_1, який розташований на спірній ділянці площею 1326 кв.м., яка не приватизована. Спірний будинок розділений на дві окремі частини з різними входами, тому між співвласниками спірного будинку склався фактичний порядок користування земельною ділянкою. Такий порядок існував й під час отримання права власності в порядку спадкування ОСОБА_4 та зафіксований в технічному паспорті будинку. На теперішній час позивачка та відповідачі не можуть знайти порозуміння щодо користування спільним майном. На ґрунті неприязних стосунків, між сторонами по справі, відповідачі відмовляються спільно вирішити питання щодо оформлення технічної документації на земельну ділянку відповідно до своєї частини власності. Відсутність письмової угоди щодо такого користування перешкоджає позивачці скористатися своїм правом власності на майно шляхом оформлення необхідної кадастрової документації на земельну ділянку згідно 1/2 частини у праві власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1. Посилаючись на ці обставини, просила про визначення порядку користування вказаною спірною земельною ділянкою.

У листопаді 2018 року позивач уточнила свої позовні вимоги із врахуванням висновків проведеної експертизи. Просила визначити порядок користування спірною земельною ділянкою та стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору та витрати на оплату експертизи в сумі 3500 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2018 року позов задоволено.

Визначено порядок користування земельною ділянкою загальною площею 1306 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, за фактично встановленим порядком користування між співвласниками житлового будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_3.

Виділено в користування ОСОБА_4 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, згідно І варіанту додатку № 1 до Висновку експерту № 76 від 31.10.2018 року площею 646 кв.м. за точками 17-18-19-8-9-10-11-12-13-14-15-16-17 - на схемі окрашено у зелений колір.

Виділено в сумісне користування ОСОБА_5 та ОСОБА_3 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, згідно І варіанту додатку № 1 до Висновку експерту № 76 від 31.10.2018 року площею 660 кв.м. за точками 1-2-3-4-5-6-7-8-19-18- 17-1 - на схемі окрашено у синій колір.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 320 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 320 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В скарзі зазначав, що судом першої інстанції не було здійснено перехід на розгляд справи за правилами ЦПК України, що набув чинності 15.12.2017 року, не винесено ухвалу про перехід до провадження розгляду справи за новими процесуальними правилами, не вирішено питання за якими правилами позовного провадження буде розглядатися справа, не визначено дату та місце підготовчого провадження, не встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позов. Після зупинення провадження у справі, ухвалення рішення у справі відбулось без поновлення провадження у справі.

Ухвалюючи рішення, суд не встановив, яким чином фактично користувались власники земельною ділянкою, не звернув увагу на доводи відповідача про те, що зазначений в матеріалах справи варіант користування земельною ділянкою порушує його права на користування належним йому майном, яке значиться в технічному паспорті будинку. Не встановив та не дослідив, чи мав відповідач вільний доступ до власного майна без визначеного порядку користування земельною ділянкою і чи зберігається таке майно апелянта при обраному судом варіанті розподілу земельної ділянки.

Позивачка ОСОБА_4 надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вказала, що апеляційна скарга ОСОБА_3 є надуманою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не відповідають дійсності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.04.2009 року, ОСОБА_4 належить 1/2 частина житлового будинку № АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 1326 кв.м.

На цій ділянці розташовані: житловий будинок літ. А - житлової площі 31,7 кв.м, загальна 48,4 кв.м, літні кухні літ. В,Г; сараї літ. г, Б, вбиральня літ. Д, навіс літ. Н, гараж літ. П, замощення І,II; водопроводи циф. 6,7; паркани циф. 8, 12, 14; хвіртки циф. 9; ворота циф. 10; ями зливні циф. 11,13.Земельна ділянка за вказаною адресою не приватизована.

Згідно довідки ОП «ЗМБТІ» площа земельної ділянки № АДРЕСА_1 складає 1326 кв.м., рішенням Виконкому Запорізької міської ради від 08.09.1988р. № 318 за житловим будинком № АДРЕСА_1 закріплена площа землекористування в розмірі 600 кв.м., а надлишки в розмірі 703 кв.м. залишені у тимчасове користування співвласників (т.1 а.с.12).

Спірний будинок розділений на дві окремі частини з різними входами. Також між співвласниками спірного будинку склався фактичний порядок користування земельною ділянкою. Такий порядок існував й під час отримання права власності в порядку спадкування ОСОБА_4, не оспорюється сторонами та зафіксований в технічному паспорті будинку (т.1 а.с.9-11).

Після спадкування позивачем її частини будинку, порядок користування подвір'ям та земельною ділянкою між позивачем та іншими співвласниками будинку залишився без змін.

На теперішній час позивачка та відповідачі не можуть знайти порозуміння щодо користування спільним майном. На ґрунті неприязних стосунків між сторонами по справі, відповідачі відмовляються спільно вирішити питання щодо оформлення технічної документації на земельну ділянку відповідно до своєї частини власності.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з того, що позивачка дійсно позбавлена можливості здійснити приватизацію земельної ділянки, що порушує її права, факт створення перешкод відповідачами в користуванні земельною ділянкою позивачкою був доведений під час розгляду справи, а тому суд першої інстанції задовольнив її позовні вимоги в цій частині в повному обсязі.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження жилого будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята жилим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо жилийбудинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Частина четверта статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на часукладення ОСОБА_3 договору дарування від 23 жовтня 2003 року) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм цих статей у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди,стає власником (користувачем) відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).

Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п'ята статті 319 ЦК України).

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, 22 червня 2017 року у справі № 569/4806/15-ц та у постанові Верховного Суду від 9 липня 2018 року у справі № 1527/3704/12.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно необхідності задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в цій частині.

Колегія суддів також зазначає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 стосовно порушення судом першої інстанції норм процесуального права є неспроможними, оскільки провадження по вказаній цивільній справі було відкрито до набрання чинності нової редакції ЦПК України. В ухвалі про відкриття провадження по справі був визначений порядок розгляду справи, проти якого сторони по справі та їх представники під час розгляду справи не заперечували.

Щодо відсутності в матеріалах справи ухвали про відновлення провадження по справі після проведення експертизи, колегія суддів зазначає, що статтею 254 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про відновлення провадження у разі відсутності обставин, які викликали його зупинення. Провадження у справі продовжується зі стадії, на якій його було зупинено.

Відтак, суд першої інстанції, в межах передбачених Законом, з власної ініціативи поновив провадження по справі з підстави припинення існування обставин за яких суд зупинив провадження, а саме після отримання висновку судової земельно - технічної експертизи.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: