Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/7417/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

07 березня 2019 року Київський районний суд м. Полтави в складі: головуючого - судді Самсонової О.А., секретар - Горошко О.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В позовній заяві посилався на те, що 21 червня 2018 року відповідач позичив у нього 5000 доларів США, які зобов'язався повернути до 30 червня 2018 року. Зазначене підтверджується розпискою позичальника. У встановлений строк або пізніше відповідач кошти не повернув. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 137884,37 грн., що за встановленим Національним банком України курсом еквівалентно 5000 доларів США, три проценти річних в розмірі 2085,26 грн., пеню за невиконання зобов'язання у розмірі 24645,35 грн., інфляційні збитки за несвоєчасне виконання зобов'язань у розмірі 5994,60 грн., а всього просив стягнути 170609,21 грн., що за курсом НБУ становить 6186,67 доларів США.

Також просив суд відшкодувати понесені ним судові витрати.

Ухвалою судді від 22 січня 2019 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні до справи не подавалися.

Відповідач відзив на позов також не подавав.

Заяви та клопотання від сторін не надходили.

Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 21 червня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 5000 доларів США. Суму, еквівалентну 5000 доларів США за офіційним курсом НБУ відповідач зобов'язався повернути до 30 червня 2018 року. Зазначене підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 21 червня 2018 року (а.с.9).

Але у встановлений договором строк або пізніше, на час розгляду справи судом відповідач перед позивачем свого зобов'язання не виконав, суму боргу не повернув.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

На підтвердження своїх вимог позивач надав суду розписку ОСОБА_2 про одержання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 5000 доларів США в борг.

Факт одержання від ОСОБА_1 в борг коштів в сумі 5000 доларів США відповідачем на час розгляду справи не оспорювався.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом, на час розгляду справи відповідач позивачу борг не повернув, а саме не сплатив суму, еквіваленту 5000 доларів США.

На день розгляду справи судом згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу іноземних валют, курс долара США до гривні складає 2648.1142 грн. за 100 доларів США.

Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 21 червня 2018 року в сумі 132405,71 грн., що за курсом НБУ на день розгляду справи еквівалентно 5000 доларів США.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, відповідно, вона поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Три проценти річних, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд обраховує наступним чином:

кількість днів прострочення - 250 дн. (з 01 липня 2018 по 07 березня 2019 року);

сума простроченого боргу - 5000 доларів США;

3% річних: 5000 дол. США/100 х 3 / 365 дн. х 250 дн. = 102,74 дол.США.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов'язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Але, оскільки згідно договору позики, відповідач зобов'язався повернути борг за офіційним курсом НБУ на момент повернення, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за час прострочення в розмірі 2720,67 грн. (102,74 дол.США х 26,481142 грн.).

Щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат, суд виходить з наступного.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Зазначений висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.

З розписки позичальника вбачається, що кошти, одержані ним в борг у доларах США, їх повернення передбачено у гривневому еквівалентні за офіційним курсом НБУ, тому підстав для застосування індексу інфляції до вказаної заборгованості немає.

Тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків у розмірі 5994,60 грн. відсутні.

В задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені, суд виходить з наступного.

Пунктом 3 ч.1 ст.611 ЦК України передбачено сплату неустойки за порушення зобов'язання.

Частиною 1 статті 624 ЦК України передбачено: якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Як вбачається з даних розписки ОСОБА_2 про одержання грошових коштів в борг від 21 червня 2018 року, нею не передбачено сплату пені за невиконання або неналежне виконання зобов'язання (а.с.9).

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь пені, позивач посилається на норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», статтями 1 та 3 якого передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Але, як вбачається з преамбули до вказаного закону, він регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Тобто, на правовідносини між двома фізичними особами дія зазначеного Закону не поширюється.

Крім того, враховуючи, що зобов'язання, яке виникло між сторонами, стосується одержання в борг коштів в іноземній валюті, до нього неможливе застосування облікової ставки Національного банку України для розрахунку розміру пені.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов'язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Зазначений висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 755/17078/15-ц, провадження № 61-7224св18.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення зобов'язання.

Тому позов необхідно задовольнити частково. З відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму боргу з врахуванням трьох відсотків річних у розмірі 135126,38 грн. (132405,71 грн. + 2720,67 грн.).

В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову (на 79,2%), з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1351,86 грн. на відшкодування понесених витрат на оплату судового збору пропорційно до задоволених відносно нього вимог.

Таким чином всього з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 136478,24 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 263 - 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (проживаючого: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (проживаючого: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) борг за договором позики від 21 червня 2018 року в розмірі 132405,71 грн., три відсотки річних за період прострочення в розмірі 2720,67 грн., на відшкодування понесених судових витрат - 1351,86 грн., а всього стягнути 136478,24 грн. (сто тридцять шість тисяч чотириста сімдесят вісім гривень двадцять чотири копійки).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний термін з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий О.А.Самсонова

07.03.2019