Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 373/2307/16-ц

провадження № 61-25446св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Київської області

від 11 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Березовенка Р. В., Матвієнко Ю. О., Олійника В. І.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про тлумачення змісту заповіту.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Помоклівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області 26 грудня 2003 року та зареєстрованого у реєстрі за № 177, ОСОБА_3 заповів її чоловіку ОСОБА_2 право на земельну частку (пай), розміром 4,04 в умовних кадастрових гектарах відповідно до сертифікату

від 17 листопада 1997 року, серії КВ № 0308960 . За життя ОСОБА_3

26 листопада 2002 року взамін указаного сертифіката отримав акт на право власності на землю серії Р2 № 444853, зареєстрований за № 472 (три земельні ділянки, цільове призначення яких для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), четверта - під сіножаття залишилась не приватизованою. Змін до указаного заповіту ОСОБА_3 не вносилось.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після смерті якого спадщину прийняв, проте не оформив у встановленому законом порядку, його син ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, після смерті якого позивач як спадкоємець першої черги звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте їй було відмовлено з підстав того, що спадкодавець ОСОБА_3 у заповіті від 26 грудня 2003 року заповів право на земельну частку (пай) згідно з сертифікатом, проте спадкоємець заявляв вимогу щодо видачі свідоцтва на право власності на спадщину на земельну ділянку, державний акт про право власності на яку відсутній.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд здійснити тлумачення заповіту ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Помоклі Переяслав-Хмельницького району Київської області, посвідченого 26 грудня 2003 року секретарем Помоклівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області Гресь Л. М., зареєстрованого у реєстрі за № 177, а також розтлумачити заповіт у частині того, що обом синам ОСОБА_3 заповів житловий будинок АДРЕСА_1 , проте у заповіті адреси будинку не вказав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області

від 14 лютого 2017 року позов задоволено.

Здійснено тлумачення заповіту ОСОБА_3 , 1930 року народження, посвідченого 26 грудня 2003 року секретарем Помоклівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Гресь Л. М., зареєстрованого у реєстрі за

№ 177 наступним чином:

синам ОСОБА_5 , 1960 року народження, та ОСОБА_2 , 1956 року народження, (у рівних частинах кожному) ОСОБА_3 заповів належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 та ощадну книжку НОМЕР_4 з усіма її процентами, які знаходяться в ощадній касі № 3029/02, с. Помоклі Переяслав-Хмельницького району Київської області;

сину ОСОБА_2 , 1956 року народження, ОСОБА_3 заповів: земельну ділянку № НОМЕР_2 , загальною площею 3,4283 га (0,3629 га + 0,3531 га + 2,7123 га) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на розпайованих землях Помоклівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та належала заповідачу на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії Р2 № 444853, та право на земельну частку (пай) під № НОМЕР_2 , площею 0,32 умовних кадастрових гектарів (сіножать), яке належало заповідачу на підставі сертифікату на земельну частку (пай)

серії КВ № 0308960 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, виходив з того, що за змістом заповіту ОСОБА_3 зробив розпорядження усім своїм майном, а тому відсутні підстави вважати, що якась частина земельного паю - охоплена заповітом, а інша, яка була виділена в натурі з видачею державного акта на право власності на землю - залишилась без заповідального розпорядження.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2017 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2017 року в частині тлумачення заповіту щодо права на земельну частку пай скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Здійснено тлумачення заповіту ОСОБА_5 , 1930 року народження, посвідченого 26 грудня 2003 року секретарем Помоклівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області Гресь Л. М., зареєстрованого у реєстрі за № 177 наступним чином:

сину ОСОБА_2 , 1956 року народження ОСОБА_3 заповів: право на земельну частку (пай) під № НОМЕР_2 , площею 0,32 умовних кадастрових гектарів (сіножать), яке належало заповідачу на час смерті на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії КВ № 0308960 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, виходив із того, що зі змісту заповіту чітко вбачається, що заповідач заповів своєму сину ОСОБА_3 лише право, яке мав на час складання заповіту відповідно до сертифікату, зокрема на земельну ділянку (пай), площею 0,32 га (сіножаття), на яку державний акт не видавався, оскільки за життя ним було отримано ще у 2002 році відповідний державний акт на іншу частину земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 3,4283 га (0,3629 га + 0,3531 га + 2,7123 га) про що йому було відомо.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_1 подаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У червні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 травня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

До Верховного Суду передано дану цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2019 року вказану цивільну справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом статті 317 ЦК України право розпорядження майном є однією зі складових права власності, поряд із правом володіння і користування майном.

Встановлено, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя, зокрема 26 грудня 2003 року заповів усе належне йому майно обом синам, зокрема: житловий будинок з надвірними будівлями, ощадну книжку НОМЕР_4 з усіма її процентами, які знаходяться у ощадній касі № 3029/02 с. Помоклі Переяслав-Хмельницького району Київської області - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Разом з тим, належне йому право на земельну частку (пай), що підтверджується сертифікатом від 17 листопада 1997 року серії КВ № 0308960 заповів ОСОБА_5 . Заповіт посвідчений секретарем Помоклівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та зареєстровано у реєстрі за № 177.

Після смерті ОСОБА_3 у відповідну нотаріальну контору для прийняття спадщини звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивача ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому майно, у тому числі на майно, яке він прийняв як спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_3

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 , є його дружина ОСОБА_1 та дочки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Дочки спадкодавця відмовилась від спадщини.

Також з матеріалів справи вбачається, що 26 листопада 2002 року на ім`я ОСОБА_3 виданий державний акт на право приватної власності на землю, серія Р2 № 444853, на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 3,4283 га (0,3629 га + 0,3531 га + 2,7123 га), який зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 472. Вказаний акт виданий взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0308960 .

На момент смерті ОСОБА_3 за ним на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0308960 залишилось право на земельну частку (пай), площею 0,32 га на (сіножаті).

Здійснюючи тлумачення заповіту від 26 грудня 2003 року, як суд першої інстанцій так і апеляційний суд, виходили із наявності підстав для тлумачення заповіту. Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, виходив з того, що заповіт підлягає тлумаченню лише у частині щодо права на земельну частку (пай).

Проте з такими висновками судів погодитися неможна виходячи з наступного.

Частиною п`ятою статті 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни.

Встановлено, що ОСОБА_3 за життя не скористався правом, передбаченим статтею 1254 ЦК України, згідно з якою заповідач мав право у будь-який час скасувати заповіт, скласти новий заповіт чи внести до заповіту зміни.

Відповідно до частин першої, другої статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Відповідно до статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Проте тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

При цьому, частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

Враховуючи вищевикладене, висновок суду апеляційної інстанції про те, що є підстави для тлумачення заповіту є помилковими та такими, що не відповідають вищевикладеним вимогам закону, оскільки текст заповіту щодо належного ОСОБА_3 права на земельну частку (пай), що підтверджується сертифікатом від 17 листопада 1997 року серії КВ № 0308960 є чітким та зрозумілим, земельна ділянка, площею 3,4283 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на час складання заповіту належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності від 26 листопада 2002 року та його воля щодо такої ділянки у заповіті не висловлена, тому відсутні підстави для тлумачення заповіту.

Враховуючи те, що норми матеріального права застосовано неправильно апеляційним судом, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду апеляційної інстанції у справі із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову на підставі статті 212 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги - 606,32 грн.

Керуючись частиною 13 статті 141, статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення змісту заповіту відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належний до сплати судовий збір за подання апеляційної скарги - 606,32 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнанні нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун

В. П. Курило