Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 304/1544/16-ц

провадження № 61-16477св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2017 року в складі судді Чепурнова В. О. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 18 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бисага Т. Ю., Фазикош Г. В., Готра Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що 28 червня 1971 року їй було видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах в АДРЕСА_1.

Для будівництва будинку рішенням Порошківської сільської ради Перечинського району від 09 квітня 1971 року, виданим на підставі рішення загальних зборів колгоспу ім. Чапаєва № 3 від 05 квітня 1971 року, їй виділена земельна ділянка розміром 0,07 га. Забудова ділянки дозволена рішенням виконкому Перечинської районної ради депутатів трудящих від 29 квітня 1971 року № 121.

На вказаній земельній ділянці вона побудувала житловий будинок. Рішенням 23 сесії V скликання Порошківської сільської ради Перечинського району «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки» від 25 березня 2010 року їй виділено земельну ділянку розміром 0,09 га та 0,05 га, а разом - 0,14 га для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1.

Розпочавши будівництво будинку у 1971 році, вона відступила від межі, закріпленої в натурі геодезичними знаками на 6,1 м.

Поряд з її земельною ділянкою, за адресою АДРЕСА_2, знаходиться земельна ділянка відповідача, яка передана останній ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 13 грудня 2011 року. Так, у 1974 році ОСОБА_6 розпочала на її земельній ділянці без відповідних дозволів будівництво, тобто самовільно захопила частину її земельної ділянки шириною 6,1 м, тоді як для будівництва такій було виділено земельну ділянку шириною 20,50 м. Тобто, між їх земельними ділянками знаходилася земельна ділянка шириною 7 м, власник якої на той час визначений не був, що підтверджується планом забудови земельної ділянки техбюро при Закарпатському облвідділі у справах будівництва та архітектури від 29 червня 1971 року. Крім цього, перед початком будівництва ОСОБА_6 були знищені межові знаки, встановлені ще у 1971 році, та самовільно захоплено 6,1 м її земельної ділянки та 7 м вільної землі, у результаті чого фактична ширина ділянки відповідача склала 33,6 м, а не 20,5 м, що були їй виділені.

Оскільки, побудовані відповідачем будинок та підсобні приміщення чинять їй перешкоди в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою: затіняють її, вода з дахів стікає під її будинок, підтікає під цоколь будинку, що призводить до його інтенсивного руйнування, що в майбутньому може призвести до його повного знищення, позивач просила задовольнити позов.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Перечинського районного суду від 24 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 липня 2017 року, позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Перечинського району Закарпатської області шляхом демонтажу частини житлового будинку НОМЕР_4, що знаходиться в межах земельної ділянки, яка надана в користування ОСОБА_4

Зобов'язано ОСОБА_5 відновити межі суміжних земельних ділянок між будинками НОМЕР_3 та АДРЕСА_2, закріплені в натурі геодезичними знаками згідно акту про передачу та зазначення меж земельної ділянки від 30 червня 1971 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 275,60 грн та 1 530,00 грн в якості відшкодування витрат, пов'язаних з проведенням експертних досліджень.

Судові рішення мотивовані тим, що згідно з додатками № 1 та № 2 до висновку експертного дослідження № 10/13, складеного 09 грудня 2013 року судовим експертом ОСОБА_7, частина житлового будинку відповідача під НОМЕР_4, який знаходиться на суміжній земельній ділянці, знаходиться на території земельної ділянки позивача, яку їй було надано 28 червня 1971 року згідно свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР, площею 0,07 га.

КОРОТКИЙ ЗМІТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У серпні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просила скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 31 травня 2016 року, проведеної під час розгляду справи № 304/655/15-ц, межі земельної ділянки ОСОБА_4 не відповідають межам її ділянки згідно з планом забудови за червень 1971 року, оскільки її ділянка є більшою. Тобто, фактичний порядок користування земельною ділянкою позивачем в АДРЕСА_1 не відповідає правовстановлюючим документам, плану земельної ділянки та вимогам нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування. Крім того, господарські будівлі позивача знаходяться частково на її земельній ділянці.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У запереченнях на касаційну скаргу представник позивача - ОСОБА_8 зазначав, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки відповідач у 1974 році самочинно змістила межу у бік позивача, забудувавши частину її земельної ділянки, що підтверджується висновком експертного дослідження від 09 грудня 2013 року № 10/13 та висновком судової земельно-технічної експертизи від 31 травня 2016 року.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, 28 червня 1971 року ОСОБА_4 видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР, згідно якого останній рішенням Порошківської сільської ради Перечинського району від 09 квітня 1971 року на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Чапаєва № 3 від 05 квітня 1971 року виділено земельну ділянку під забудову площею 0,07 га (а. с. 5).

30 червня 1971 року інженер-геодезист ОСОБА_9 згідно проекту архітектора Перечинського району провів винесення на місцевість меж земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1. Межі вказаної земельної ділянки закріплені в натурі дерев'яними кілками та передані забудовнику ОСОБА_4, що підтверджується актом про передачу і встановлення меж земельної ділянки від 30 червня 1971 року (а. с. 6).

Також судами встановлено, що рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2016 року визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, кадастровий номер НОМЕР_1, про право власності ОСОБА_5 на суміжну земельну ділянку площею 0,1999 га, розташовану в АДРЕСА_2 (а. с. 20-32).

Згідно вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Суди, посилаючись на обставини, встановленні рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2016 року, як на приюдицію, та висновок експертного дослідження № 10/13 від 09 грудня 2013 року, дійшли висновку, що частина житлового будинку відповідача знаходиться на території земельної ділянки позивача, тому підлягає демонтажу.

При цьому, судами не враховано, що зазначеним рішенням та висновком експертного дослідження № 10/13 від 09 грудня 2013 року встановлено факт накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку позивача, та не досліджено, яка частина будинку НОМЕР_4 відповідача відповідно до технічного плану знаходиться на земельній ділянці позивача та чи є технічна можливість проведення демонтажу цієї частини будинку.

Знесення самочинного об'єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об'єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Таким чином, ураховуючи наведені норми матеріального права, судами, при вирішенні питання про демонтаж частини будинку, не з'ясовано наскільки будівля за розміром накладається на поверхню сусідньої земельної ділянки, та чи є технічна можливість виконати перебудову житлового будинку відповідно до будівельних норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами.

Встановлення обставини щодо можливості проведення перебудови об'єкта самочинного будівництва має значення для правильного вирішення справи.

Встановлення наведених фактичних обставин, що входять до предмета доказування, потребує спеціальних знань, що вирішується шляхом проведення будівельно-технічної експертизи.

Відповідно до частин першої, п'ятої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз'яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта.

Згідно з пунктів 3, 4 частини четвертої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки недоліки, допущені судами, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду суду належить урахувати викладене у цій постанові Верховного Суду, надати відповідну правову оцінку доказам та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 18 липня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик