Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 323/1827/17

провадження № 61-9920св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Преображенське»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Гуляйпільська державна нотаріальна контора Запорізької області, реєстраційна служба виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Полякова О. З., Бєлки В. Ю., Крилової О. В., від 25 вересня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське» (далі - ТОВ «Преображенське»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Гуляйпільська державна нотаріальна контора Запорізької області, реєстраційна служба виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області, про визнання довіреності та договору оренди землі недійсними, застосування наслідків недійсності правочину.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що довіреність від 01 грудня 2010 року, якою вона надала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повноваження вчиняти від її імені певні юридичні дії, у тому числі укладати правочини та отримувати платежі за ними, була видана нею під впливом тяжких життєвих обставин та внаслідок помилки щодо справжнього юридичного значення цього документу та його змісту.

На підставі вказаної довіреності відповідач ОСОБА_2 уклав від її імені з ТОВ «Преображенське» договір оренди землі від 11 березня 2014 року, за яким передав цьому підприємству в оренду на 49 років належну їй на праві власності земельну ділянку.

Вважає вказаний договір недійсним, оскільки він укладений на підставі недійсної довіреності.

Із урахуванням зазначеного, позивач просила визнати недійсною довіреність, видану 01 грудня 2010 року від її імені на ім`я ОСОБА_2 , визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 11 березня 2014 року, що укладений ОСОБА_2 від імені позивача на підставі довіреності, та ТОВ «Преображенське» стосовно оренди земельної ділянки, яка знаходиться на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, що належить позивачу на праві приватної власності, та застосувати наслідки недійсності правочину.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області, у складі судді Мінаєва М. М., від 19 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір оренди землі від 11 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 та ТОВ «Преображенське», на підставі якого державним реєстратором виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області за ТОВ «Преображенське» було зареєстровано право оренди на земельну ділянку, яка знаходиться на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області. Зобов`язано ТОВ «Преображенське» повернути ОСОБА_1 в натурі земельну ділянку, розташовану на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 одночасно є директором, єдиним власником та кінцевим бенефіціаром ТОВ «Преображенське», а тому будь-який правочин, стороною в якому виступає це підприємство, опосередковано створює інтерес для ОСОБА_2 особисто, оскільки впливає на майновий стан підприємства, створеного за рахунок його власності. З огляду на це, укладаючи від імені позивача спірний договір оренди від 11 березня 2014 року, ОСОБА_2 фактично вчинив правочин від імені позивача опосередковано у власних інтересах, тобто прямо порушив заборону, встановлену частиною третьою статті 238 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25 вересня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «Преображенське» задоволено. Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про наявність правових підстав для визнання спірного договору оренди земельної ділянки недійсним. Судом першої інстанції не було надано належної уваги видатковому касовому ордеру № б/н від 01 грудня 2016 року, на якому стоїть власноручний підпис ОСОБА_1 та який свідчить про те, що остання отримала орендну плату у розмірі 29 350, 00 грн, що свідчить про безпідставність доводів ОСОБА_1 з приводу того, що вона не була обізнана про перебування належної їй земельної ділянки в оренді ТОВ «Преображенське».

Факт отримання грошових сум позивач не оспорює, лише посилається на те, що отримувала гроші раніше, а не в 2016 році. Таким чином, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Преображенське» спірний договір оренди землі був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Апеляційного суду Запорізької області від 25 вересня 2018 року і залишити в силі рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що районний суд дійшов правильно висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до положень частини третьої статті 328 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, визначених законом. Апеляційним судом неправильно застосовано положення статті 241 ЦК України та не застосовано положення статті 238 ЦК України, на яку зокрема позивач посилалася в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Преображенське», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Гуляйпільська державна нотаріальна контора Запорізької області, реєстраційна служба виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області, про визнання довіреності та договору оренди землі недійсними, застосування наслідків недійсності правочину призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивачу ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 171206 від 29 червня 2006 року належить на праві власності земельна ділянка на території Новоселівської районної ради Оріхівського району Запорізької області площею 6,4263 га з кадастровим номером :02:003: 0024 , з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва».

На підставі договору оренди землі від 26 липня 2006 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Преображенське», зареєстрованого в Оріхівському районному відділі ЗРФ «Центр Державного земельного кадастру» 10 грудня 2007 року за № 55, вказана земельна ділянка була на п`ять років передана в оренду вказаному підприємству.

Після закінчення строку дії цього договору спірна земельна ділянка продовжила перебувати у фактичному володінні та користуванні у ТОВ «Преображенське». Позивач не вчиняла жодних дій щодо повернення своєї земельної ділянки, відповідних вимог до орендаря не пред`являла.

01 грудня 2010 року від імені позивача була видана довіреність директору ТОВ «Преображенське» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (кожен представник мав право діяти самостійно), якою вони були уповноважені здавати в оренду належну позивачу на праві власності земельну ділянку площею 6,4263 га, визначати на власний розсуд умови, ціну та строк договору оренди, отримувати належну їй орендну плату у грошовій, натуральній чи відробітковій формах у будь-яких розмірах чи сумах, передбачених договором оренди земельних ділянок. Ця довіреність була видана строком на 30 років з правом передоручення, наділяла ОСОБА_2 повноваженнями на представництво позивача в судових установах та інших компетентних органах та установах.

Вказана довіреність була посвідчена 01 грудня 2010 року державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Горовою Я. О. та зареєстрована в реєстрі за № 4445.

Факт отримання позивачем від ТОВ «Преображенське» грошової суми у розмірі 27 500, 00 грн у 2010 році документально сторонами не підтверджений, але позивачем не заперечується, а тому не підлягає доказуванню.

11 березня 2014 року ОСОБА_2 , діючи від імені позивача на підставі оспорюваної довіреності, уклав з ТОВ «Преображенське» оспорюваний договір оренди землі, за яким ТОВ «Преображенське» знову отримало в оренду належну позивачу земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0024 строком на 49 років.

Від імені ТОВ «Преображенське» діяла Білова О. А. на підставі довіреності від 19 березня 2011 року № 869.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є учасниками ТОВ «Преображенське», ОСОБА_2 є керівником та кінцевим беніфіціарним власником товариства.

На підставі цього договору до державного реєстру речових прав на нерухоме майно 06 вересня 2016 року був внесений запис про реєстрацію права оренди на належну позивачу земельну ділянку строком на 49 років за ТОВ «Преображенське».

05 жовтня 2016 року позивач скасувала довіреність від 01 грудня 2010 року, що підтверджується заявою та витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 32280038.

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частин другої, третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Преображенське» договір оренди землі був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, із урахуванням зазначених норм матеріального права, при ухваленні рішення про часткове задоволення позовних вимог обґрунтовано виходив із того, що спірний договір оренди земельної ділянки був укладений 11 березня 2014 року ОСОБА_2 від імені позивача як орендодавця на підставі довіреності від 01 грудня 2010 року, а також від імені ТОВ «Преображенське» як орендаря, шляхом реалізації ним як керівником повноважень, передбачених статутом товариства, а тому спірний договір оренди землі підлягає визнанню недійсними, оскільки підписуючи спірний договір від імені позивача, укладаючи договір оренди землі строком на 49 років, ОСОБА_2 діяв в інтересах ТОВ «Преображенське» та у своїх власних інтересах як кінцевий беніфіціарний власник товариства.

Будучи засновником, кінцевим беніфіціарним власником товариства та директором ТОВ «Преображенське», ОСОБА_2 при укладенні договору оренди землі діяв як представник від імені власника земельних ділянок недобросовісно, порушив вимоги частини третьої статті 238 ЦК України.

Вказані висновки узгоджуються із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 323/19/16-ц (провадження № 61-14514ск18) та від 10 січня 2019 року у справі № 323/1550/17-ц (провадження № 61-40550св18).

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове про відмову у задоволення позовних вимог, апеляційний суд вищевказаного не врахував,дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про часткове задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та по суті правильне рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 25 вересня 2018 року скасувати.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2018 року залишити в силі.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 2 560 (дві тисячі п`ятсот шістдесят) грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович