Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 278/4870/14-ц

провадження № 61-26851св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Житомирська місцева прокуратура в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Житомирській області,

відповідачі: Житомирська районна державна адміністрація Житомирської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області, у складі судді: Грубіяна Є. О., від 10 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області, у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М., від 20 вересня 2017 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У жовтні 2014 року прокурор в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Житомирській області звернувся до суду з позовом до Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання недійсними розпорядження про передачу земельної ділянки, державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації, повернення земельної ділянки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що розпорядженням Житомирської районної державної адміністрації від 24 березня 2011 року № 206 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (165 осіб), у тому числі і ОСОБА_1 , у межах обслуговуючого кооперативу «Садово-городнє товариство «Сокіл ДСК» на території Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області та передано вказаним громадянам у власність земельні ділянки, площею 19,321 га, для ведення садівництва за рахунок земель запасу. На підставі зазначеного розпорядження 15 липня 2011 року ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,12 га, кадастровий номер :2000:01:000:0968, що знаходиться в обслуговуючому кооперативі «Садово-городнє товариство «Сокіл ДСК» на території Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області, з цільовим призначенням - для ведення садівництва. 28 липня 2014 року між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, за яким остання стала її новим власником. Прокурор вказував, що виділена ОСОБА_1 земельна ділянка знаходиться у прибережній захисній смузі ставу, отже була надана у власність з порушенням вимог водного законодавства.

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, прокурор просив суд визнати недійсним розпорядження Житомирської районної державної адміністрації від 24 березня 2011 року у частині передачі ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,12 га, на території Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області; визнати недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку від 15 липня 2011 року; зобов`язати ОСОБА_2 повернути спірну земельну ділянку, кадастровий номер :2000:01:000:0968, до земель запасу Глибочицької сільської ради Житомирського району шляхом складання акту приймання-передачі та скасувати запис

№ 6483171 від 28 липня 2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на вищевказану земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області

від 10 травня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним розпорядження Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 24 березня 2011 року № 206 у частині передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,12 га, кадастровий номер :01:000:0968, розташованої на території Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 221102 від 15 липня 2011 року, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за

№ 03114. Зобов`язано ОСОБА_2 повернути спірну земельну ділянку до земель запасу Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області шляхом складання акту прийому-передачі. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку від 28 липня 2014 року

№ 6483171. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах земель водного фонду - ставу, площею 4,96 га, а відтак, виходячи з нормативів, прибережна захисна смуга, як частина водоохоронної зони з особливим режимом, у даному випадку становить

50 м від урізу води. З огляду на зазначене, Житомирською районною державною адміністрацією незаконно передано у приватну власність ОСОБА_1 спірну земельної ділянки, яка знаходяться у прибережній захисній смузі, не взято до уваги обмеження, зазначені у статтях 88-89 Водного кодексу України, статтях 83-84 Земельного кодексу України.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржене рішення органу місцевого самоврядування, правовстановлюючі документи та державна реєстрація, проведена на підставі цих документів, суперечать вимогам закону і підлягають скасуванню, а спірна земельна ділянка - поверненню її законному власнику на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України. На спростування доводів апеляційної скарги у частині подання позову в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Житомирській області представник прокуратури пояснив, що зазначена установа контролює дотримання екологічного законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що звертаючись до суду з позовом прокурор не визначив органу, в інтересах якого він діє, оскільки фактично позовні вимоги пред`явлені не в інтересах держави загалом, а в інтересах Глибочицької сільської ради Житомирського району, яка не була залучена до участі у справі. Суди не звернули увагу на те, що позов подано в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Житомирській області, яка не є власником спірної земельної ділянки. Судами неправильно застосовано положення статті 388 ЦК України. Розпорядження Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області не підлягає визнанню недійсним, оскільки вичерпало свою дію. На момент розгляду справи дані про розмір става, у прибережній захисній смузі якого нібито знаходиться спірна земельна ділянка, відсутні. Заявник вважає, що суди за відсутності правових підстав втрутились у право власності ОСОБА_2 .

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу Житомирська місцева прокуратура просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу передано до Верховного Суду та 12 червня 2019 року розподілено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Розпорядженням Житомирської районної державної адміністрації

від 24 березня 2011 року № 206 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (165 осіб), у тому числі ОСОБА_1 , у межах обслуговуючого кооперативу «Садово-городнє товариство «Сокіл ДСК» на території Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області та передано вказаним громадянам у власність земельні ділянки площею 19,321 га для ведення садівництва за рахунок земель запасу вказаного органу місцевого самоврядування (т. 1, а. с.12).

На підставі зазначеного розпорядження 14 липня 2011 року

ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,12 га, кадастровий номер :2000:01:000:0968, що знаходиться в обслуговуючому кооперативі «Садово-городнє товариство «Сокіл ДСК» на території Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області, з цільовим призначенням - для ведення садівництва (т. 1, а. с. 8).

28 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, відповідно до якого остання стала її новим власником (т. 1, а. с. 209,).

Згідно повідомлення державного підприємства «Житомирський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 13 жовтня 2014 року та доданого до нього креслення, земельна ділянка, кадастровий номер :2000:01:000:0968, розташована на відстані 30,8 м від урізу води ставу (т. 1, а. с. 9-10).

Вказана водойма відповідно до укладеного з Житомирською районною державною адміністрацією договору оренди водних об`єктів загальнодержавного значення від 19 червня 2007 року використовується фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , знаходиться на території Глибочицької сільської ради Житомирського району за межами с. Гадзинка та становить собою став, площею води 4,96 га (т. 1, а. с. 95).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки).

Частиною першою статті 58 Земельного кодексу України та статтею 4 ВК України визначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок.

Статтею 84 ЗК України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Пунктом д) частини четвертої вказаної статті визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду.

Згідно зі статтею 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Зі змісту вказаних положень законодавства слідує, що віднесення земельних ділянок, зайнятих водними об`єктами, до земель водного фонду підтверджується самим фактом перебування їх під водним об`єктом і в межах прибережних захисних смуг.

Статтею 86 ВК України визначено вичерпний перелік робіт, що можуть проводитися на землях водного фонду. До цих робіт віднесено будівництво гідротехнічних споруд, поглиблення дна для судноплавства, видобуванням корисних копалин, прокладанням комунікацій, а також бурові та геологорозвідувальні роботи.

Землі прибережної захисної смуги входять до складу земель водного фонду України, на яких хоча і не розташований водний об`єкт, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.

Згідно з приписами статей 1, 88, 89 ВК України, статей 60, 61 ЗК України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив.

Ширина прибережних захисних смуг визначена частиною другою

статті 88 ВК України, частиною другою статті 60 ЗК України та становить для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 га -

50 метрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Частинами сьомою, восьмою статті 88 ВК України, частиною третьою

статті 60 ЗК України передбачено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Згідно з положеннями статтей 1, 20, 50, 54 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об`єктів землеустрою.

Відповідно до пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України 05 листопада 2004 року № 434, чинного на час передачі у власність земельної ділянки, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу у розмірі й межах, встановлених законом.

Водночас, відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади меж прибережної захисної смуги в натурі не може розцінюватись як відсутність біля водойми самої прибережної захисної смуги, і надавати можливість передавати у приватну власність ділянки, що підпадають під нормативно визначену зону від урізу води.

Статтею 59 ЗК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 га). Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких вони можуть передаватись в користування громадянам.

Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Задовольняючи позов керівника Житомирської місцевої прокуратури, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, обґрунтовано виходили з того, що розпорядження Житомирської районної державної адміністрації

від 24 березня 2011 року № 206 суперечить вимогам статей 58, 60, 61 ЗК України, статей 86, 88, 89 ВК України, тому його обґрунтовано визнано недійсним. Судами об`єктивно встановлено, що при наданні у власність ОСОБА_1 земельної ділянки навколо водного об`єкту не були враховані вимоги закону щодо особливого режиму прибережної захисної смуги ставу.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли і повинні була знати про те, що спірна земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги.

Отже, фактично застосоване судами в межах заявлених позовних вимог витребування спірної земельної ділянки, яка вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність відповідачів під час її набуття у власність під обґрунтований сумнів, із володіння ОСОБА_2 відповідає критерію законності: такий захід здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. При цьому сама ОСОБА_2 судові рішення не оскаржує.

За таких обставин, результат розгляду судом позову прокурора по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ОСОБА_2 не позбавлена права на звернення з вимогами до особи, яка здійснила продаж на її користь спірної земельної ділянки, а також до власника земельної ділянки щодо вирішення питання про проведення розрахунків у зв`язку із витребуванням майна згідно статті 390 ЦК України.

Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц (провадження № 14-460цс18), від 15 травня 2018 року у справі

№ 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18).

Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, прокурор обґрунтував наявність підстав для здійснення такого представництва тим, що відповідно до вимог чинного законодавства державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на Державну інспекцію сільського господарства України, проте відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442 (у редакції, чинній на момент звернення прокурора до суду) передбачена ліквідація Державної інспекції сільського господарства України, з покладенням функції із здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів на Державну екологічну інспекцію у Житомирській області. Відчуження земельної ділянки відбулося з порушенням вимог земельного законодавства, що призвело до порушення прав держави та передачі у приватну власність земельної ділянки, яка не могла передаватись у власність громадян, оскільки є землею водного фонду України. Отже, прокурор звернувся з цим позовом в інтересах держави та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не можуть бути підставами для скасування оскаржених судових рішень, оскільки вони не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області

від 10 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович