Справа № 185/9021/18
Провадження № 2/185/1046/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 березня 2019 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Болдирєвої У.М.

з участю секретаря Муржиєвої І.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

22 жовтня 2018 року позивач звернулась з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинком 63 по вул.Калініна в м.Павлограді Дніпропетровської області.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що вона є власником зазначеного будинку згідно свідоцтва про право на спадщину, відповідач ОСОБА_3 є її дідом, зареєстрований в будинку, але з червня 2015 року проживає у свого сина за адресою м.Павлоград, вул.Калініна, 8, отримує за цією адресою пенсію.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги.

Позивач ОСОБА_1 пояснила, що відповідач ОСОБА_3 її дід, у березні 2015 року після смерті бабусі у неї почалися сварки з сином відповідача ОСОБА_5, який налаштував діда проти неї, сказавши, що дід у її будинку «квартирант». 15 червня 2015 року дід пішов з її будинку до будинку сина, потім приходив дільничний поліцейський з сином та забрав його речі.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, пояснив, що хоче проживати за місцем реєстрації, оскільки збудував цей будинок і все життя в ньому прожив.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У судовому засіданні встановлено, що право власності на житловий будинок 63 по вул.Калініна у м.Павлограді зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.10.2010 року (а.с.28-29).

Згідно з актом квартального комітету №74 м.Павлограда та домової книги (10-12), в будинку 63 по вул.Калініна у м.Павлограді зареєстрований ОСОБА_3, який не проживає за даною адресою з 15 червня 2015 року (а.с.10).

З січня по вересень 2017 року у провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності, поновлення реєстрації права власності та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

У зустрічному позові, поданому у березні 2017 року ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_3 у червні 2015 року зібрав свої речі та пішов з будинку.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинком 63 по вул.Калініна у м.Павлограді.

Суд апеляційної інстанції встановив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виникли неприязні стосунки, тому відсутність ОСОБА_3 за місцем його постійного проживання була вимушеною, він не втратив інтерес до житла та добровільно з нього не пішов, тому вимоги про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням є необґрунтованими.

У позовній заяві, поданій у жовтні 2018 року ОСОБА_1 посилається на ті самі обставини, що розглядалися судом апеляційної інстанції, а саме, що відповідач з 15 червня 2015 року не мешкає в будинку, добровільно переїхав на постійне місце проживання до свого сина ОСОБА_5 на вул.Калініна, 8 в м.Павлограді.

Дослідивши ці обставини, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_5 пішов з будинку вимушено через неприязні стосунки з ОСОБА_1 і не втратив інтерес до житла.

Крім того суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що відповідач є людиною похилого віку, проживав у будинку з 1955 року.

Позивачем на надано доказів того, що на теперішній час ці обставини змінилися, у позовній заяві не зазначено будь-яких інших підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Свідок ОСОБА_5 син відповідача у судовому засіданні пояснив, що відповідач його батько, проживає у нього з червня 2015 року по теперішній час, але хоче повернутися за місцем реєстрації. Позивач чинить у цьому перешкоди, не пускає діда у хату. Дід кілька разів приходив до позивача, але йому навіть не відчинили. У нього в будинку немає місця для діда, немає можливості навіть виділити йому кімнату, його дружина виганяє діда, кажучи, що у нього є власний будинок, нехай там і живе.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що у червні 2015 року відповідач пішов жити до сина, син забирав його на своєму автомобілі, вона це особисто бачила і у неї склалося враження, що відповідач залишає будинок добровільно. Відповідача ніхто не виганяв, йому добре жилося. На її думку син умовив відповідача перейти до нього жити, щоб відібрати будинок у його внучки ОСОБА_1. Влітку 2018 року відповідач приходив до неї, хотів про щось поговорити, але вона не стала з ним спілкуватися, тому що він погрожував їй і на судовому засіданні кидався на неї з палкою. Також їй відомо, що відповідач ходив по селищу та просився, щоб його взяли до себе жити.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що протягом чотирьох років відповідач проживає у свого сина ОСОБА_5. Перед тим, як відповідач пішов з місця реєстрації вона не чула ніяких скандалів. На її думку зараз відповідач жалкує про те, що він переселився до сина. Поштарка їй казала, що відповідач просив її передати записку ОСОБА_1 і вона поклала записку до поштової скрині, але коли це було, вона не пам'ятає.

Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач не втратив інтересу до житла, в якому зареєстрований, іншого житла він не має.

На даний час відповідач проживає в будинку сина ОСОБА_5, який у судовому засіданні пояснив, що на даний час за відповідачем закріплений соціальний працівник для здійснення догляду, відповідачу потрібна окрема кімната, але в його будинку немає достатньо місця.

Таким чином з пояснень свідка ОСОБА_5 видно, що він не має наміру зареєструвати місце проживання відповідача у своєму будинку і взагалі не бажає залишати його у себе, тому суд приходить до висновку, що проживання відповідача в будинку ОСОБА_5 носить тимчасовий, вимушений характер.

Керуючись ст.264-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у Дніпровський апеляційний суд через Павлоградський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

-ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, Дніпропетровська область, м.Павлоград, вул. Богуна Івана (колишня Калініна), 63,

-ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2, зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишня Калініна), 63, фактично проживає: ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишня Калініна), 8.

Суддя У.М. Болдирєва