Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 640/5896/15-ц

провадження № 61-10321св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за зустрічним позовом та третя особа за первісним позовом - ОСОБА_2 ,

третя особа за первісним позовом - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Костенко Т. М., Довгаль А. П., від 22 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3. , про визнання наступного набувача іпотекодавцем та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 вересня 2007 року між акціонерно- комерційним банком «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 595 900,00 грн з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2022 року, зі сплатою 14,25 % річних. Додатковою угодою № 1 від 14 жовтня 2008 року до кредитного договору відсоткову ставку з 31 липня 2008 року встановлено у розмірі 20,0 % річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 13 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_2 на підставі договору № 7 про пайову участь у будівництві від 22 грудня 2005 року, що укладений між ОСОБА_2 та корпорацією «Харківбуд», а також документу, що підтверджує фінансування ОСОБА_2 будівництва за рахунок власних коштів .

12 березня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» стало відомо, що предмет іпотеки було продано ліквідатором в процедурі банкрутства повного товариства «Седякін і Ко», учасником якого є ОСОБА_2 , для задоволення вимог його кредиторів.

01 вересня 2014 року ліквідатором ОСОБА_3 було здійснено продаж майна ОСОБА_1 , якому видано свідоцтво на право власності за № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Банк зазначав, що власником майна станом на теперішній час є ОСОБА_1 , який набув як права власності на майно, так і обов`язки, що пов`язані із обтяженням його іпотекою - забезпеченням виконання зобов`язань за кредитним договором, що укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2

Банк зазначав, що договір іпотеки є чинним, кредитні зобов`язання між сторонами не припинилися, вартість предмету іпотеки з ПАТ «Укрсоцбанк», умови продажу з ним як іпотекодержателем не погоджувалась, тому наступний набувач майна є іпотекодавцем.

У зв`язку з реалізацію майна, що була проведена ліквідатором приватного товариства «Седякін і Ко» ОСОБА_3 01 вересня 2014 року, набувачем майна став ОСОБА_1 .

Отже до ОСОБА_1 перейшли всі права на нерухоме майно та, відповідно, обов`язки іпотекодавця.

Станом на 19 березня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором від 13 вересня 2007 року становить 1 002 066, 70 грн.

Банк посилався на те, що приватне підприємство «Седякін і Ко» у особі ліквідатора ОСОБА_3 здійснило відчуження предмету іпотеки ОСОБА_1 з порушенням норм Закону України «Про іпотеку», без погодження з ПАТ «Укрсоцбанк», іпотекодержателем.

Посилаючись на частину першу статті 23 Закону України «Про іпотеку», банк просив суд визнати ОСОБА_1 іпотекодавцем за договором іпотеки від 13 вересня 2007 року; звернути стягнення на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 ; задовольнити за рахунок іпотечного майна вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитною заборгованістю станом на 19 березня 2015 року у розмірі 1 002 066,70 грн; визначити спосіб реалізації предмета іпотеки у вигляді продажу предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, при цьому зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна у виконавчому провадженні.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про визнання іпотечного договору від 30 вересня 2007 року недійсним, посилаючись на те, що згідно іпотечного договору предметом іпотеки є майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_1 .

Питання передання в іпотеку майнових прав на нерухоме майно Законом України «Про іпотеку» на час виникнення правовідносин не було врегулювано. Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном. Отже, предметом правового регулювання Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» є відносини, що виникають з приводу іпотечного боргу, який виникає після невиконання договору, забезпеченого іпотекою, а не для забезпечення кредитного договору, що був укладений 30 вересня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2

Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року, яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку».

Ураховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив суд визнати договір іпотеки від 30 вересня 2007 року недійсним, як такий, що укладений з порушенням статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору).

Протокольною ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про визнання іпотечного договору від 30 вересня 2007 року недійсним,прийнято до спільного розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним задоволено.

Визнано іпотечний договір №839/4/27/38/7-665, укладений 30 вересня 2007 року між акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , недійсним.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову банку, виходив із того, що предмет іпотеки відчужено у процесі ліквідаційної процедури боржника, на час придбання спірного майна ОСОБА_1 воно не було обтяжено іпотекою. Відповідач придбав житлове приміщення, яке не було предметом іпотеки, тому не набув прав і обов`язків іпотекодавця.

Банк мав право оспорювати діяльність ліквідатора або правомірність віднесення спірної квартири до ліквідаційної маси і це питання підлягало вирішенню в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», однак не скористався ним.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору іпотеки були порушені положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), оскільки майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки. Крім того суд послався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі № 6-8цс13 від 17 квітня 2013 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ«Укрсоцбанк»задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2016 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійснимскасовано.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

У іншій частині судове рішення залишено без змін.

Апеляційний суд, залишив без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні первісного позову банку, зазначивши, що предмет іпотеки продано в межах ліквідаційної процедури, внаслідок чого припинилися обтяження предмета іпотеки, застосувавши до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2684цс15.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 та відмовляючи у його задоволенні, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 стороною договору іпотеки не був та у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не довів, що укладанням указаного договору порушено його права, що є його процесуальним обов`язком.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2016 року скасувати в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Укрсоцбанк» просить рішення апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2016 року скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову ПАТ «Укрсоцбанк» таухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення первісного позову у повному обсязі.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 25 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2016 року в указаній справі і витребувано цивільну справу № 640/5896/15-ц із Київського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Укрсоцбанк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2016 року в указаній справі.

У лютому 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

06 червня 2019 року системою автоматизованого розподілу визначено суддю-доповідача у вищевказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2019 року справу за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3. про визнання наступного набувача іпотекодавцем та звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, яка подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що відповідно до положень статті 55 Конституції України, статей 15, 16, частини третьої статті 215 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Апеляційним судом не враховано, що оспорювати правочин може також особа, яка не була стороною правочину. Він є заінтересованою особою у справі, оскільки предмет іпотеки - житлове приміщення є його власністю.

Касаційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» мотивована тим, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень статті 23 Закону України «Про іпотеку», оскільки постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22 черевня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено частково, скасовано ухвалу господарського суду Харківської області від 24 вересня 2014 року у справі № 922/2576/14 про визнання банкрутом ПТ «Седякін і КО», а провадження у справі було припинено, внаслідок чого іпотека залишилася чинною.

Відзив на касаційні скарги учасники справи до суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

13 вересня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 595 900,00 грн з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2022 року, зі сплатою 14,25 % річних. Додатковою угодою № 1 від 14 жовтня 2008 року до кредитного договору відсоткову ставку з 31 липня 2008 року встановлено у розмірі 20,0 % річних (а.с. 7-11).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 13 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_2 на підставі договору № 7 про пайову участь у будівництві від 22 грудня 2005 року, що укладений між ОСОБА_2 та корпорацією «Харківбуд», а також документа, що підтверджує фінансування ОСОБА_2 будівництва за рахунок власних коштів(квитанція прибуткового касового ордера № 316 від 12 вересня 2007 року) (а.с. 12-13).

Постановою господарського суду Харківської області від 21 липня 2014 року повне товариство «Седякін і Ко» було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором по справі призначено ОСОБА_3 , яку було зобов`язано виконати всі дії по ліквідації банкрута, докази надати суду.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24 вересня 2014 року до ліквідаційної маси банкрута включено квартиру АДРЕСА_1 , та скасовано наступні обтяження майна: заборона на нерухоме майно, дата реєстрацій 13 вересня 2007 року, реєстраційний номер обтяження 5655368; іпотека, дата реєстрації 13 вересня 2007 року, реєстраційний номер іпотеки 5655597, іпотекодержатель АКБ «Укрсоцбанк», договір іпотеки № 5763 від 13 вересня 2007 року (а.с. 17-22).

01 вересня 2014 року ліквідатором ОСОБА_3 було здійснено продаж майна ОСОБА_1 , якому видано свідоцтво на право власності за № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Станом на 19 березня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № 839/3/27/38/7-434 від 13 вересня 2007 року перед ПАТ «Укрсоцбанк» згідно розрахунку банку становить 1 002 066, 70 грн (а.с.27-30).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чипорушення норм процесуального права.

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на якісторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку»іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку»у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрата переданої в іпотеку будівлі (споруди)), якщо іпотекодавець не відновив її.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції чинній на час виникнення правовідносин) з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається.

Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Суди не повинні розглядали зняття обтяження на спірне майно як підставу для припинення іпотеки та ототожнювати ці поняття, оскільки обтяження тягне за собою лише обмеження права розпорядження майном.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16.

Посилання апеляційного суду на застосування до спірних правовідносин правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2684цс15, є безпідставним, оскільки такий правовий висновок не повною мірою відповідає фактичним обставинам справи, на відміну від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16. Також необхідно брати до уваги, що правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2684цс15 переглянуто та змінено відповідно до постанови Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, внесення нотаріусом до реєстру запису про припинення іпотеки є офіційним підтвердженням існування юридичного факту припинення іпотеки відповідно до підстав, передбачених положеннями чинного законодавства, але такий факт не створюється реєстраційною дією нотаріуса. Наявність запису в реєстрі про вилучення (зняття) обтяження не позбавляє іпотекодержателя права доводити обставини дійсності іпотеки в суді.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов`язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки. При цьому слід враховувати, що відповідно до статей 526, 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, що залишилося невиконаним.

Частинами першою, другою статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов`язання не виконане у встановлений строк (термін). В такому разі заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову банку, районний суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, послався на те, що постановою господарського суду Харківської області від 21 липня 2014 року повне товариство «Седякін і Ко» було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором по справі призначено ОСОБА_3 , яку було зобов`язано виконати всі дії по ліквідації банкрута, докази надати суду.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24 вересня 2014 року до ліквідаційної маси банкрута включено квартиру, загальною площею 76,0 кв.м, розташованою по АДРЕСА_1 , та скасовано наступні обтяження майна: заборона на нерухоме майно, дата реєстрацій 13 вересня 2007 року, реєстраційний номер обтяження 5655368; іпотека, дата реєстрації 13 вересня 2007 року, реєстраційний номер іпотеки 5655597, іпотекодержатель АКБ «Укрсоцбанк», договір іпотеки № 5763 від 13 вересня 2007 року.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не встановив обставин, що мають значення для справи, не дав правової оцінки і не зробив висновків з приводу доводів банку про те, що договір іпотеки, укладений 13 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_2 , не було припинено, не спростував його доводів про те, що постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22 червня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено частково,скасовано ухвалу господарського суду Харківської області від 24 вересня 2014 року у справі № 922/2576/14 про визнання банкрутом ПТ «Седякін і КО», а провадження у справі було припинено.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_1 стороною договору іпотеки не був та у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не довів, що укладанням указаного договору порушено його права, що є його процесуальним обов`язком.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 просив визнати договір іпотеки недійсним, будучи власником предмета іпотеки.

При новому розгляді справи щодо зустрічного позову ОСОБА_1 суду слід звернути увагу на правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 липня 2018 року справа №520/10060/16-ц, провадження № 61-5085сво18.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірив доводи сторін і надані на їх підтвердження докази, то оскаржуване рішення апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець