Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 382/1129/18
Номер провадження 22-ц/824/2437/2019
Головуючий у суді першої інстанції Л.І.Литвин
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
04 березня 2019 року місто Київ

Номер справи 382/1129/18

Київський апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач Публічне акціонерне товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_6

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», подану представником ЛитвиненкоОленою Леонідівною

на рішення Яготинського районного суду Київської області від 17 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Литвин Л.І. в приміщенні Яготинського районного суду Київської області, інформація про дату складення повного рішення не зазначена, -

в с т а н о в и в :

ПАТ КБ «ПриватБанк» у липні 2018 року звернулось до Яготинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 28.12.2010 відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку строком дії картки, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, що викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, однак відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв'язку з чим станом на 30.04.2018 за ним утворилась заборгованість у загальному розмірі 30042,79 грн., а відтак позивач був змушений звернутись до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача дану заборгованість та понесені судові витрати по справі.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 17.09.2018 у задоволенні пред'явлених ПАТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог до відповідача було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач в особі свого представника - ЛитвиненкоО.Л. подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв'язку із чим просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування поданої скарги, представник вказував на те, що суд помилково дійшов висновку про відмову в задоволенні пред'явлених банком позовних вимог з підстав не ознайомлення відповідача під підпис із Умовами та правилами надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки останній, заповнюючи заяву-анкету від 11.03.2010 особисто засвідчив, що ознайомлений із умовами його кредитування, та в результаті чого отримував надані банком кредитні послуги за умовами укладеного кредитного договору, а саме здійснював зняття, використання та повернення кредитних коштів. Посилання суду на те, що стороною позивача в ході розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання відповідачем картки спростовується випискою про рух коштів по рахунку відповідача, а також наданим суду розрахунком заборгованості.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, а також його ціну, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, у відповідності до положень ч.ч. 2, 5 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана стороною позивача апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Так, відмовляючи у задоволенні пред'явлених ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідача позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача в ході розгляду справи судом не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ознайомлення відповідача як позичальника з усіма істотними умовами кредитного договору, так як останнього не було під особистий підпис ознайомлено з Умовами та правилами надання банківських послуг, а надана до суду в якості доказу редакція Умов не свідчить про ознайомлення та погодження ОСОБА_6 з викладеними умовами кредитування. Одночасно, місцевий суд відхилив надані позивачем докази на підтвердження факту видачі відповідачу кредиту.

Однак, колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони суперечать зібраним по справі доказам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом, та що випливає з матеріалів справи, 28.12.2010 між сторонами було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 500 грн., на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, що викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно з п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умов), підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до п.2.1.1.3.2 даних Умов, банк був зобов'язаний обслуговувати картковий рахунок відповідача в порядку та на умовах, передбачених даним договором, правилами міжнародних платіжних систем, за якими обслуговуються картки, чинним законодавством.

Також, укладеним договором передбачено, що обов'язок банку по представленню кредитного ліміту, згідно заяви позичальника, виникав з моменту надання платіжною системою операції до списання з відповідного карткового рахунку коштів в рахунок кредитного ліміту (п.2.1.1.3.3 Умов).

При цьому, згідно п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Так, у силу положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання.

За змістом статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша стаття 1048 ЦК України).

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Відповідно до статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було встановлено судом, позивач свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Однак, всупереч взятим на себе зобов'язанням, відповідач не сплатив своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має своє відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також вимог ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач взяті на себе зобов'язання за вказаним вище договором у повному обсязі не виконав.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов'язання за даним договором.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

З представленого позивачем до суду розрахунку заборгованості відповідача вбачається, що у зв'язку з неналежним невиконанням останнім взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, станом на 30.04.2018 року у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 30042,79 грн., з яких:

- 499,37 грн. - заборгованість за кредитом;

- 23761,87 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

- 3874,75 грн. - нарахована заборгованість з пені та комісії;

- 1906,80 грн. - заборгованість по судовим штрафам (п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг), з яких 500 грн. - фіксована частина штрафу та 1406,80 грн. - процентна складова.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, якщо договором установлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстрочкою), то при простроченні повернення чергової частини позикодавець має право зажадати дострокового повернення частини позики, що залишилася, й сплати відсотків, що йому належать.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Так, у відповідності до п.2.1.1.12.6 Умов сторони визначили, що за користування кредитом та овердрафтом банк нараховує відсотки у розмірі, визначеному Тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік, якщо інше не передбачено п.2.1.1.12.13.

У підпунктах 1-14 пункту 2.1.1.12 Умов та правил надання банківських послуг визначено порядок нарахування і виплати процентів і комісії. Зокрема, зазначено, що строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці.

Згідно з пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицевій стороні карти включно.

Відповідно до пункту 2.1.1.2.12 Умов при закінченні строку дії відповідна картка продовжується банком на новий термін (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), за зверненням клієнта до банку, відповідно до діючих тарифів. Перевипуск картки на новий термін здійснюється при додержанні клієнтом умов обслуговування картки, передбачених договором. Для перевипуску картки до закінчення строку її дії клієнт повинен звернутися у відділення банку (пункт 2.1.1.2.13).

З наданого стороною позивача розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач після укладення із позивачем кредитного договору №б/н від 28.12.2010 користувався наданими банком послугами кредитування, здійснював частково їх повернення та сплату нарахованих відсотків за їх користування. Однак, станом на 26.10.2014 у ОСОБА_6 виникла заборгованість за тілом кредиту в сумі 499,37 грн., на яке позивач в подальшому до моменту звернення до суду із позовом здійснював нарахування відсотків за користування кредитом, а також штрафні санкції за неналежне виконання умов договору.

Таким чином, місцевий суд, вирішуючи спір у даному провадженні та відмовляючи у задоволенні позову помилково дійшов висновку про недоведеність позивачем факту ознайомлення відповідача із усіма істотними умовами кредитного договору з підстав відсутності на Умовах та правилах надання банківських послуг особистого підпису позичальника про ознайомлення із умовами кредитного договору, оскільки підписана відповідачем анкета-заява містить посилання про висловлену згоду останнього про те, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та позивачем договір про надання банківських послуг.

При цьому, ОСОБА_6 підписався за те, що ознайомлений із Умовами та Правилами надання банківських послуг, розміщених на офіційному сайті позивача, що є невід'ємною частиною укладеного із позивачем кредитного договору, які останній зобов'язався виконувати та регулярно знайомитися з їх змінами на веб-сайті позивача (а.с.7 зворотна сторона).

Одночасно, перевіряючи законність ухваленого рішення, суд апеляційної інстанції не може погодитись із посиланнями місцевого суду як на підставу для відмову у задоволенні пред'явлених ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідача позовних вимог на відсутність доказів щодо підтвердження отримання позичальником банківської картки, а також отримання кредитних коштів, з тих підстав, що п.2.1.1.2.1 кредитного договору передбачено, що дата укладення даного договору є датою отримання банківської картки, зазначеної у поданій позичальником анкеті-заяві.

Факт отримання відповідачем кредитної картки, користування нею та як наслідок отримання кредитних коштів підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості відповідача із відображенням руху коштів по рахунку. Дані обставини не були спростовані стороною відповідача у встановленому законом порядку.

А відтак, враховуючи характер правовідносин, що виникли між сторонами, доведеність факту отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору №б/н від 28.12.2010, а також встановлений законом принцип повернення, строковості та платності кредиту, колегія суддів вважає, що пред'явлений ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 499,37 грн. та інших передбачених договором платежів.

Одночасно, суд апеляційної інстанції не може у повному обсязі погодитися з проведеним позивачем розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором в частині нарахування відсотків, пені та штрафів, з наступних підстав.

Так, положенням статті 11 ЦК України закріплено, що підставою виникнення зобов'язань зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з вимогами ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття «строк дії договору» і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов'язання.

Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

При цьому, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18.

Так, положеннями ч.2 ст.2 ЦПК України закріплено, що суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.ч.2,3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

В силу положень ст.177 ЦПК України позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

За правилами ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

На підставі ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Всупереч наведеним вище нормам процесуального закону, позивачем не було надано достатньо доказів, які б давали суду підстави для задоволення пред'явлених банком позовних вимог до відповідача у повному обсязі, а саме в частині нарахованих відсотків за користування кредитними коштами саме в заявленому розмірі.

Так, у поданій до суду першої інстанції позовній заяві, а також апеляційній скарзі на заочне рішення Яготинського районного суду Київської області, позивач вказував на те, що за укладеним між позивачем та відповідачем кредитним договором, останній отримав у банку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою нарахованих відсотків за його користування з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, посилаючись у поданих до суду заявах по суті справи на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» не зазначив судам дійсної та достовірної інформації щодо строку дії отриманої відповідачем кредитної картки, що в свою чергу має суттєве значення для вирішення спору, та для правильного застосування норм матеріального права до правовідносин, що виникли між сторонами.

Отже, стороною позивача в ході судового провадження не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту правомірності нарахування банком відсотків за користування кредитними коштами в розрахунковому періоду та в межах строку дії кредитування відповідача, тобто строку дії картки.

Доказів на підтвердження факту перевипуску відповідачу кредитної картки у відповідності до п.2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг, в ході розгляду справи як судом першої так і апеляційної інстанції також надано не було.

Таким чином, враховуючи той факт, що колегія суду дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 15,03 грн. в межах строку дії кредитування відповідача. Даний розмір відсотків, що підлягає стягненню зумовлений тим, що стороною позивача в ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій не було надано інформації з підтверджуючими на її підтвердження доказами про строк дії виданої відповідачу кредитної картки, а тому враховуючи відсутність у суду таких відомостей, суд вважає можливим обмежитись у визначенні дійсного періоду кредитування відповідача по наданому розрахунку заборгованості днем зняття/використанням відповідачем з банківської картки кредитних коштів, тобто - 19.10.2014 (збільшення обсягу тіла кредиту на 5 грн.), за який банком були нараховані відсотки за наявну заборгованість у розмірі 15,03 грн.

При цьому, суд апеляційної інстанції, стягуючи з відповідача відсотки за користування кредитом, не може взяти за основу для визначення дійсного періоду строку дії картки, в який позивач як кредитодавець мав право на їх нарахування, зазначений у розрахунку заборгованості період у якому після 19.10.2014 здійснювалось погашення заборгованості на загальну суму 224,63 грн. (за 12.02.2015, 30.03.2015 та 10.10.2015), оскільки суд не вправі посилатися на припущення, так як в справі відсутні будь-які докази на проведення такого погашення в межах строку дії картки шляхом її поповнення. Відображене у розрахунку заборгованості погашення могло б здійснюватися банком шляхом списання в односторонньому порядку грошових коштів відповідача з інших рахунків у відповідності до п.п.2.1.1.12.3, 2.1.1.12.9 кредитного договору.

Одночасно, скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, колегія суддів відхиляє посилання сторони позивача щодо наявності у неї права на стягнення з відповідача пені, як кредитора, оскільки такі посилання не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, з огляду на наступне.

Так, у відповідності до п.2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, у разі виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн., включаючи прострочені зобов'язання, передбачені п.п.2.1.1.12.6.2, 2.1.1.12.8.1 Умов та правил, позичальник повинен сплатити банку пеню, яка розраховується як: базова відсоткова ставка по договору / 30 (нараховується за кожен день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом.

Разом з тим, умовами договору передбачена і сплата відповідачем штрафу, в разі прострочення виконання зобов'язання, чим в свою чергу і скористалась сторона позивача, звернувшись до суду із вказаним позовом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, відтак їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, не відповідає положенням, передбаченим у статті 61 Конституції України.

Згідно приписів статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, застосування окрім штрафу як виду неустойки, визначеного Умовами, ще й пені є необґрунтованим, оскільки їх одночасне стягнення призводить до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що прямо заборонено Конституцією України та чинним цивільним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Так, ПАТ КБ «ПриватБанк» надано суду докази про порушення відповідачем умов кредитного договору, яке полягає у несплаті щомісячних платежів на погашення кредиту та процентів. В той же час за це порушення банком нараховано і пеню, і штраф, що відповідно до наведеної правової позиції Верховного Суду України, є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне і те саме порушення.

Пунктом 2.1.1.7.6 Умов врегульовано, що у разі порушенні позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених договором, більш аніж на 30 днів, останній зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісій.

А відтак, суд апеляційної інстанції, з урахуванням обставин справи, балансу інтересів сторін, та враховуючи ту обставину, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за спірним кредитним договором у розмірі тіла кредиту та нарахованих відсотків за його користування саме протягом строку дії кредитування, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка у вигляді штрафу в розмірі 525,72 грн., де 500 грн. - фіксована частина, а 25,72 грн. - відсоткова складова ((499,37 грн. + 15,03 грн.) х 0,05%), а вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені задоволенню не підлягають.

Виходячи з вищенаведених доводів, визначаючи розмір заборгованості, яка підлягає стягненню у судовому порядку з відповідача на користь позивача, колегія суддів встановила, що загальний розмір зобов'язання, що виник у відповідача, у зв'язку із порушенням взятих на себе зобов'язань за кредитним договором №б/н від 28.124.2010, складає 1040,12 грн., з яких: 499,37 грн. - тіло кредиту, 15,03 грн. - нараховані відсотки за користування кредитними коштами у період доведеного строку кредитування відповідача (тобто по 19.10.2014 включно), та штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 525,72 грн., де фіксована частина складає 500 грн., а процентна складова боргу - 25,72 грн.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що подана АТ КБ «ПриватБанк» апеляційна скарга на рішення Яготинського районного суду Київської області від 17 вересня 2018 року підлягає частковому задоволенню, та відповідно рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на підставі п.1, п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України.

Крім того, згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Оскільки, позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1762 грн., та за подачу апеляційної скарги в сумі 2643 грн., розмір якого згідно вимог Закону України «Про судовий збір» визначений як мінімальний для сплати юридичною особою при зверненні до суду, то понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, навіть з урахуванням часткового задоволення позову, підлягають відшкодуванню з відповідача саме в зазначеному розмірі.

Керуючись ст.ст. 367, 369, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», подану представником ЛитвиненкоОленою Леонідівною задовольнити частково.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 17 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.ЯготинКиївської області, реєстраційний номер облікової картки платників податків - НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, рахунок №3111, МФО №305299, адреса місцезнаходження: м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) заборгованість за кредитним договором №б/н від 28.12.2010 у розмірі 1024,34 грн., а також понесені судові витрати на сплату судового збору в розмірі 4405 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови суду складено 04 березня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна