ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/17970/15-ц

Провадження № 22-ц/818/1412/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В., Колтунової А. І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Тузової Владислави Олександрівни на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року у складі судді Омельченко К.О., -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому з врахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача суму депозитного вкладу у розмірі 100000 гривень, згідно договору банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий» № SAMDN2984 від 30 вересня 2009 року, а також суму депозитного вкладу розмірі 30000 доларів США, з яких 10000 доларів США згідно заяви № SAMDN5047 від 01 липня 2010 на оформлення вкладу «Стандартний із щомісячною сплатою відсотків» та 20000 доларів США згідно заяви № SAMDN6106 від 18 червня 2010 року.

Позовна заява мотивована тим, що 30 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем був укладений договір банківського строкового вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDN2984 у розмірі 100000 грн. строком на 3 місяці із щомісячною сплатою відсотків у розмірі 21 % річних.

Відповідно до п. 6 вищевказаного Договору у випадку, якщо у строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим на ще один строк, вказаний у п. 1 даного Договору.

На підставі даного пункту строк дії вищевказаного Договору неодноразово продовжувався до 2014 року.

Крім того, 13 лютого 2008 року та 30 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем були укладені договори № SAMDN5929 та № SAMDN3070, за умовами яких Позивач вніс на депозит грошові кошти у розмірі 20000 доларів США та 10000 доларів США відповідно.

В подальшому вказані банківські вклади були переоформлені на підставі заяв № SAMDN6106 від 18.06.2010 та № SAMDN5047 від 01 липня 2010 року і вже після цього неодноразово автоматично продовжувались до 2014 року.

У зв'язку із анексією АР Крим у 2014 році ПАТ КБ «ПриватБанк» спочатку в усній формі, а потім письмово відмовився повертати належні Позивачеві кошти, мотивуючи це тим, що окупація АР Крим зробила неможливою роботу банківської системи в регіоні, внаслідок чого Позивач звернувся до суду для захисту своїх прав.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено повністю.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 банківський вклад у розмірі 100000 грн. згідно договору банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий» № SAMDN2984 від 30.09.2009 року.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 банківський вклад у розмірі банківський вклад у розмірі 10000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 282600,00 грн. згідно договору № SAMDN5047 від 01.07.2010 року.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 банківський вклад у розмірі банківський вклад у розмірі 20000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 565200,00 грн. згідно договору № SAMDN6106 від 18.06.2010 року.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволені позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належні та допустимі докази в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме оригінали договорів чи квитанцій.

Вказує на те, що на підтвердження позовних вимог надані копії квитанцій, які не є доказами в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України; умови договорів не передбачено переоформлення договорів, вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту зарахування коштів і не доведено факт переукладання договорів, також зазначає, що позивач повинен довести, що кошти перебувають на рахунку на час подання позову.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року клопотання представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено.

Поновлено акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» строк на апеляційне оскарження рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Тузової В.О. на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та повернення депозитних вкладів.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та повернення депозитних вкладів.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 10 год. 00 хв. 05 березня 2019 року.

21 лютого 2019 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Романченко О.М. подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року - без змін.

Вважає доводи, викладені в апеляційній скарзі необґрунтованими, вказує, що матеріалами справи доведено, що між ОСОБА_1 та банком було укладено три депозитних договорів на 100 000, 00 грн., 10 000, 00 доларів США, та 20 000, 00 доларів США, в судових засіданні досліджувались як оригінали договорів так і квитанцій про внесення коштів, зазначає, що на відповідача покладається обов'язок довести факт, що вказані кошти були повернуті вкладнику, посилається на правові позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами достовірно встановлено те, що відповідач у порушення умов договору про банківський вклад не повернув позивачеві вклади, внесення коштів за якими відбувалось в іноземній валюті - євро та в національній валюті - гривні, стороною договору є публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» яке, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями та зобов'язаннями Філії, зокрема за договором, який є предметом спору, в межах чинного законодавством України.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що 30 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір банківського строкового вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDN2984 у розмірі 100 000,00 гривень строком на 3 місяці із щомісячною сплатою відсотків у розмірі 21 % річних.

Відповідно до п. 6 вищевказаного Договору у випадку, якщо у строк не пізніше дня закінчення строку вкладу Клієнт не заявив Банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим на ще один строк, вказаний у п. 1 даного Договору.

На підставі даного пункту строк дії вищевказаного Договору неодноразово продовжувався до 2014 року.

Крім того, 13 лютого 2008 року та 30 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем були укладені договори № SAMDN5929 та № SAMDN3070, за умовами яких ОСОБА_1 вніс на депозит грошові кошти у розмірі 20000 доларів США та 10000 доларів США відповідно.

В подальшому вказані банківські вклади були переоформлені на підставі заяв № SAMDN6106 від 18 червня 2010 року та № SAMDN5047 від 01 липня 2010 року і вже після цього неодноразово автоматично продовжувались до 2014 року.

За умовами вищевказаних договорів позивачем були внесені на депозит банку грошові кошти у розмірі 100000 гривень, 10 000 доларів США та 20000 доларів США, що підтверджується копіями відповідних договорів та квитанцій.

29 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою, в якій повідомив про відмову від автоматичного продовження строку дії вищевказаних договорів після закінчення строку їх дії та просив повідомити про місце та час виплати належних йому коштів. Звернення було отримано банком 01 жовтня 2014 року.

З відповіді ПАТ КБ «ПриватБанк» від 08 жовтня 2014 року за наслідками розгляду звернення щодо повернення депозитних коштів повідомлено позивача, що у телефонному режимі він відмовився призначити зустріч з відповідальним співробітником банку з метою здійснення реструктуризації його вкладу. Повідомлено, що довідка про стан рахунків надіслана на його номер телефону.

Під час апеляційного перегляду справи представник відповідача повідомила, що надати відомості про стан рахунків не представляється можливим, незважаючи на той факт, що саме ПАТ КБ «ПриватБанк» (вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпропетровськ) направляв ОСОБА_1 відповідні відомості за наслідками розгляду його заяви про видачу депозитних коштів.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

Відповідно до частини четвертої статті 1060 ЦК України, якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя було припинено постановою Правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року № 260.

Згідно із пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено й ПАТ КБ «Приватбанк», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом (частина перша статті 1074 ЦК України). Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (частина перша статті 1075 ЦК України).

Залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577 (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Положення № 516).

Укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів (пункт 2.9 Положення № 516).

Банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком (пункт 3.3 Положення № 516).

Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункти 1.8 та 1.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Інструкція № 492).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 5 постанови Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» зобов'язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, зокрема відповідної Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк».

У своєму рішенні від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) (No.2) (заява № 66610/09) ЄСПЛ вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку - в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи (пункт 52). Ця практика ЄСПЛ підлягає застосуванню у цій справі, оскільки зазначений ЄСПЛ принцип відповідальності банку перед своїм клієнтом не залежить від наявності чи відсутності факту конфіскації банком грошових коштів клієнта банку.

Враховуючи, практику застосування ЄСПЛ поняття «власність», до неї слід також віднести грошові кошти, що знаходяться на рахунку позивача. Невиконання зі сторони відповідача обов'язку щодо повернення позивачу належних йому грошових коштів може мати наслідком порушення зобов'язання держави щодо захисту права позивача користуватися та розпоряджатися його майном - грошовими коштами в іноземній валюті (доларах США), яке захищене частиною першою статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як свідчать матеріали справи, 30 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та відповідачем був укладений договір банківського строкового вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDN2984 у розмірі 100000,00 гривень строком на 3 місяці із щомісячною сплатою відсотків у розмірі 21 % річних.

13 лютого 2008 року та 30 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем були укладені договори № SAMDN5929 та № SAMDN3070, за умовами яких ОСОБА_1 вніс на депозит грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США та 10 000,00 доларів США відповідно.

В подальшому вказані банківські вклади були переоформлені на підставі заяв № SAMDN6106 від 18 червня 2010 року та № SAMDN5047 від 01 липня 2010 року і вже після цього неодноразово автоматично продовжувались до 2014 року.

За умовами вищевказаних договорів позивачем були внесені на депозит банку грошові кошти у розмірі 100000 гривень, 10000 доларів США та 20000 доларів США, що підтверджується копіями відповідних договорів та квитанцій. Під час судового розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій було досліджено оригінали договорів і квитанцій про внесення коштів.

Під час апеляційного розгляду справи представник позивача надав паперову копію електронної відповіді банку яка підтверджує укладання між сторонами договорів та внесення на депозит банку 30 вересня 2009 року грошові кошти в сумі 100000 грн., 18 червня 2010 року - 20000 доларів США., 01 липня 2010 року - 10000 доларів США. Докази спростовуючи вказані відомості матеріали справи не містять та представником відповідача під час судового розгляду справи надано не було. Оскільки відомості зазначені у паперовій копії у повному обсязі узгоджуються з матеріалами справи та наданими позивачем в обґрунтування своїх вимог доказами, у колегії суддів були відсутні підстави ставити під сумнів вказаний доказ. Клопотання про витребування оригіналу електронного доказу не надходило.

Таким чином, судом встановлено та належними, допустимими та достатніми доказами у справі доведено, що між ОСОБА_1 та банком було укладено три депозитних договори на 100000 грн., 10000 доларів США, та 20000 доларів США, на виконання умов договорів ОСОБА_1 було внесено на депозитний рахунок банку відповідні грошові кошти в розмірі 100000 гривень, 10000 доларів США та 20000 доларів США.

Отже, позивачем достовірно доведено факт виконання своїх зобов'язань за вказаними договорами, зокрема, прийняття банком від вкладника відповідних грошових сум (вкладів).

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту наявності грошових коштів на рахунку на час подання позову є помилковими. В обґрунтування заперечень на позовну заяву та доводів апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано жодного належного та допустимого доказу підтверджуючого належного виконання зобов'язань за договором банківського вкладу, а саме доказів того, що кошти були повернуті вкладникові, а також про відсутність коштів на депозитному рахунку позивача.

Посилання відповідача на вимоги Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 є безпідставним, оскільки на час укладання депозитних договорів останньої не існувало.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, саме на відповідача покладається обов'язок довести належне виконання своїх зобов'язань за договором банківського вкладу, а саме доказів того, що кошти були повернуті вкладникові, а також про відсутність коштів на депозитному рахунку позивача.

Разом із тим, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, на спростування позовних вимог та підтвердження своїх заперечень та доводів апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» жодних письмових доказів, зокрема, доказів про повернення позивачу грошових коштів не надав.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 доведено факт укладення між сторонами договору банківських вкладів, внесення грошових коштів у заявленому розмірі, а відтак не повертаючи грошові кошти за вимогою вкладника, банк не виконав належним чином покладених на нього зобов'язань та позбавив вкладника права користуватись належним йому майном.

Стосовно доводів апеляційної скарги банку щодо знаходження відокремленого підрозділу на окупованій території АР Крим та відсутності доступу до банківських документів, оскільки договір укладався не з філією, а безпосередньо з юридичною особою - ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено як у договорі, так і у квитанції, а банківські розрахунки між відділенням та безпосередньо банком не повинні бути підставою для покладення проблем діяльності відділення банку на вкладника.

Виходячи з зазначених вище норм права, відповідальність ПАТ КБ «ПриватБанк» за вкладами його клієнтів не обмежується виключно відповідальністю його відповідної кримської філії. Таку відповідальність несе ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа.

Викладене узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 712/13783/15-ц19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 201/10374/14-ц, від 26 грудня 2018 року у справі №522/5246/16-ц.

Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог обгрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовано обставини справи, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального праві, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Тузової Владислави Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 березня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова