Справа № 425/3039/18
Провадження № 22-ц/810/715/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року, жовтня місяця, 02-го дня, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Дронської І.О., Єрмакова Ю.В., за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради Луганської області на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 липня 2019 року у цивільній справі (№ 425/3039/18 суддя І інстанції - Москаленко В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради Луганської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про встановлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради Луганської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про встановлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. У подальшому уточнювала та збільшувала заявлені позовні вимоги та остаточно просила суд скасувати та визнати незаконним наказ № 275-к від 07.09.2018 року виданий КП «РВУ ВКГ» Рубіжанської міської ради про звільнення ОСОБА_1 з посади машиніста насосного устаткування; поновити її на роботі у КП «РВУ ВКГ» Рубіжанської міської ради на посаді машиніста насосного устаткування дільниці «Водозабор»; стягнути з КП «РВУ ВКГ» Рубіжанської міської ради на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме з 08.09.2018 року по 10.07.2019 року середню заробітну плату в сумі 42 971, 85 грн.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до КП «РВУ ВКГ» Рубіжанської міської ради Луганської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено повністю. Було визнано незаконним та скасовано наказ директора КП «РВУ ВКГ» Рубіжанської міської ради Луганської області № 275-к від 07.09.2018 про звільнення машиніста насосного устаткування ОСОБА_1 за ст. 40 п. 2 КЗпП України. Поновити ОСОБА_1 на посаді машиніста насосного устаткування дільниці «Водозабор» у Комунальному підприємстві «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради Луганської області, стягнуто з Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради Луганської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 42971 (сорок дві тисячі дев`ятсот сімдесят одна) гривня 85 копійок без врахування податків. Стягнено з Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради Луганської області на користь держави судовий збір у розмірі 1409 гривень 60 копійок. Допущено негайне виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді машиніста насосного устаткування дільниці «Водозабор» у Комунальному підприємстві «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради Луганської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Не погодившись з вказаним рішенням КП «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради Луганської області звернулося до суду із апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просять скасувати рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 липня 2019 року та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Представником позивача було надано відзив на подану апеляційну скаргу, у якому вони просили апеляційну скаргу КП «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради Луганської області залишити без задоволення, а рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 липня 2019 року без змін. У судовому засідання позивач та її представник заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, ОСОБА_1 звертала увагу суду на те, що з вересня вже має 3 групу інвалідності. Скаржник у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю представника скаржника у іншому судовому засіданні, проте жодних доказів поважності причин неявки до клопотання не надав

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків.

Так, відповідно до правил ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначених цим Кодексом.

Судом першої інстанції було встановлено під час розгляду справи по суті що 24 липня 2013 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу машиністом насосного устаткування дільниці «Водозабор» по другому розряду на Комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради Луганської області (копія трудової книжки - а.с. 8-12, копія наказу від 24.07.2013 № 158к - а.с. 13, 47). Відповідно до Робочої інструкції машиніст насосної станції підтримує заданий режим роботи насосної станції, контролює безперебійну роботу насосів, рівня води в РВЧ; запускає та зупиняє насоси; стежить за роботою обладнання знезараження; контролює витрату гіпохлориту натрію; проводить аналіз питної води на залишкових хлор; веде технічну документацію; контролює роботу свердловин; підтримує порядок на закріпленій території; у разі аварійних ситуацій, діє згідно відповідної інструкції; забезпечує безперебійну роботу насосних агрегатів, насосу дозатору, утримує насоси у постійній готовності до роботи, своєчасно повідомляє керівника водозабірних споруд про несправності устаткування; виконує розпорядження та оперативні завдання керівника водозабірних споруд; приймає насосну станцію, вузол знезараження та прилеглу до неї територію від машиніста попередньої зміни; дотримується правил технічної експлуатації, вимог нормативних актів ОТ, інструкції з ОТ, експлуатації, пожарної безпеки, вимог трудового розпорядку; дотримується режиму роботи насосної станції, згідно затвердженого графіка; після закінчення роботи не має права піти з роботи не здавши зміну (а.с.16-18, 50-52). З копії довідки МСЕК серії 12 ААА № 779144 від 02.08.2018 вбачається, що ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності строком до 01.09.2019 та зазначено, що вона може працювати на дому або в спеціально створених умовах (а.с.21, 55). Згідно копії повідомлення підприємству, установі, організації про результати огляду медико-соціальною експертною комісією № 177 від 02.08.2018 підприємство відповідача повідомлено, що ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності за загальним захворюванням та вона може працювати на дому або в спеціально створених умовах (а.с.19, 53). Згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда № 1109 від 02.08.2018 «Сєвєродонецької міжрайонної МСЕК» ОСОБА_1 встановлено виражене обмеження життєдіяльності ІІ ступеня, може працювати на дому або в спеціально створених умовах (а.с.34-36). З копії картки працівника, який підлягає попередньому (періодичному) медичному огляду вбачається, що ОСОБА_1 , 1978 року народження, придатна для роботи на період один рік без важких умов праці, переохолодження та перегрівання, без нічних змін (а.с.20, 54). Згідно копії протоколу від 22.08.2018 засідання профкому КП «РВУ ВКГ» проведено у присутності ОСОБА_1 , розглянуто подання адміністрації КП «РВУ ВКГ» про звільнення машиніста насосних установок ОСОБА_1 за ст. 40 п. 2 КЗпП України та вирішено повідомити адміністрацію у письмовій формі про те, що поки в силі наказ № 163 від 03.08.2018, профком не дає згоду на звільнення ОСОБА_1 (а.с.25, 59). З копії наказу КП «РВУ ВКГ» від 03.08.2018 № 163 «Про простій водозабору 8-го мікрорайону» вбачається, що з 01 серпня 2018 року у зв`язку із зупиненням насосних установок водозабору 8-го мікрорайону у результаті відключення від енергоживлення Рубіжанським РЕМ машиністи насосних установок підприємства, у тому числі і ОСОБА_1 , переведені до першої зміни (а.с.26, 60).

Згідно копії протоколу від 22.08.2018 засідання профкому КП «РВУ ВКГ» проведено у присутності ОСОБА_1 , розглянуто подання адміністрації КП «РВУ ВКГ» про звільнення машиніста насосних установок ОСОБА_1 за ст. 40 п. 2 КЗпП України та вирішено повідомити адміністрацію у письмовій формі про те, що профком дає згоду на звільнення ОСОБА_1 , тому що скасовано наказ № 163 і на підприємстві немає вакансій, згідно вимог МСЕК (а.с. 30, 64).

З копії наказу від 07.09.2018 № 277к виходить, що згідно довідки МСЕК № 779144 від 02.08.2018 та медичного висновку № 1595 від 20.08.2018 машиністу насосних устаткувань ОСОБА_1 встановлено 07.09.2018 наступний графік роботи: з 07.00 до 15.00, перерва з 11.00 до 11.48 (а.с. 31, 65).

Наказом від 07 вересня 2018 року № 275к ОСОБА_1 була звільнена з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України, за станом здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи: встановлена група інвалідності, на підставі довідки МСЕК, медичної довідки № 1595, листа профкому (а.с.14, 48).

Суд першої інстанції дійшов до висновків про те, що при звільненні позивача їй не було запропоновано переведення на іншу роботу у відповідності з висновком медичної комісії тимчасово або без обмеження строку, також відповідачем не було розглянуто питання у разі потреби встановлення позивачу скороченого робочого дня та організації проведення її навчання з набуття іншої професії відповідно до законодавства. Крім того, після виходу позивача з лікарняного з боку керівництва підприємства нарікань стосовно виконання нею своїх обов`язків не було. За таких обставин суд дійшов до висновку про те, що відповідач фактично не надав доказів того, що позивач не могла виконувати свої посадові обов`язки в зв`язку із станом здоров`я належним чином. Суд прийшов до висновку що відповідачу необхідно було тільки спланувати робочий час позивача так, щоб вона не працювала в нічні зміни, що і було зроблено наказом відповідача від 03.08.2018 № 163, але позивача все одно було звільнено. Факт того, що позивач могла продовжувати працювати на підприємстві, за умови створення графіку без нічних змін, підтверджується також рішенням профкому від 22.08.2018, відповідно до якого було відмовлено в звільненні ОСОБА_1 з тієї підстави, що діє наказ № 163, яким ОСОБА_1 переведена до першої зміни. Отже, профком підприємства також вважав, що ОСОБА_1 може виконувати свої посадові обов`язки, якщо буде працювати в першу зміну. І тільки після скасування наказу № 163 було надано згоду на звільнення позивача.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до висновку, що звільнення позивача відбулося з тієї причини, що відповідач не виконав свій обов`язок по створенню умов праці для позивача в зв`язку із станом її здоров`я, а саме: не встановив графік роботи позивача в першу зміну. Доказів неможливості встановлення такого графіку відповідач не надав, як не надав і доказів того,що позивачу було запропоновано переведення на легшу роботу, або було організовано проведення навчання позивача з набуття іншої професії відповідно до законодавства. Оскільки відповідачем не було доведено законності звільнення позивача на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, тому звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу від 07.09.2018 № 275-к є незаконним, отже вимоги позивача про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 42 971,85 гривень, з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм процесуального та матеріального права, врахувавши усі обставин справи що підлягали вивченню та оцінці. Відповідно до правил частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню цієї роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам було роз`яснено, що при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, суд може визнати правильним припинення трудового договору лише у тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я. Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує. Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Між тим, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Висновок МСЕК про умови та характер праці діє протягом часу встановлення інвалідності, який теж зазначають у цій довідці. Залежно від рекомендацій, що містяться у цьому висновку, роботодавець може допустити інваліда до виконання цих самих функціональних обов`язків із такими самими умовами та характером праці, чи змінити умови та характер праці, чи перевести його на іншу, легшу роботу, яка не буде протипоказаною йому за станом здоров`я, чи звільнити за пунктом 2 статті 40 КЗпП, чи вжити інших заходів, передбачених законодавством. Твердження позивачки про те, що відповідач мав можливість змінити графік роботи, виключивши нічні зміни для ОСОБА_1 знайшло своє підтвердження наявними у матеріалах справи доказами та не є спростованим апелянтом. Це підтверджується і змістом наказів №163 від 03.08.2018, №277 від 07.09.2018 (а.с.31), змістом рішень профкому від 22.08.2018 року, 28.08.2018 року (а.с. 186-187) - все це підтверджує можливість виконувати роботу позивачкою за умови її здійснення у 1 зміну, адже зазначені у медичній документації вимоги до її роботи могли бути дотримані за виключенням роботи у нічні зміни - тобто у спеціально створених умовах. Відповідно до діючого законодавства робота інваліда в нічний час допускається тільки за його згоди й за умови, що не суперечить медичним показанням (ст.55 КЗпП України), на бажання працівника - інваліда або за вимогами його індивідуальної програми реабілітації йому може встановлюватися режим роботи на умовах неповного робочого дня (неповного робочого тижня) та пільгові умови праці (ст.172 КЗпП України). Статтею 153 КЗпП України та статтею 13 Закону України «Про охорону праці» передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Крім того, колегія суддів враховує тут і те, що відповідачем не було надано і доказів на підтвердження того, що змінити умови роботи (вихід тільки у 1 зміну замість виходу в обидві зміни - навіть за умови погодження із цим колег позивачки) було неможливо з певних об`єктивних причин, що на підприємстві були відсутні інші вакансії або робота, яку міг би виконувати Позивач з урахуванням встановлених рекомендацій. Висновку МСЕК про неможливість за станом здоров`я виконувати ОСОБА_1 роботу машиніста насосного устаткування дільниці «Водозабор» по другому розряду матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване судове рішення порушує положення статті 3 Конституції України є безпідставним, оскільки саме звільнення позивача є порушенням цієї конституційної норми, яка гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Щодо посилань у скарзі про виконання позивачкою під час розгляду справи у суді іншої оплачуваної роботи у іншій установі - то вони на увагу теж не заслуговують, під час розгляду справи у суді першої інстанції письмових клопотань про витребування цієї інформації та її врахування при обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу до суду не надходило, на стадії апеляційного розгляду підстав для витребування цієї інформації теж немає з огляду на приписи ч.3 ст. 363 ЦПК, судом вірно визначений розмір стягнення за час вимушеного прогулу без порушення правил Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.95 р. № 100. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджується із нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін

З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради Луганської області залишити без задоволення.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді