КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 761/17412/17

провадження № 22-ц/824/12621/2019

10 жовтня 2019року м. Київ

Київський апеляційний суду складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.,

за участю секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк «Експобанк» про визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Щиглова Євгенія Олександровича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року в складі судді Мальцева Д. О.,

встановив:

22.05.2017 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства банк "Комерційний банк «Експобанк» (далі - ПАТ "КБ "Експобанк"), в якому просив визнати недійсним договір кредиту і забезпечення № 212/АК-2007 від 26.07.2007, укладений між ВАТ КБ «Експобанк» та ОСОБА_1

Посилався на ті підстави, що 26.07.2007 року між ним та ВАТ КБ «Експобанк» було укладено договір кредиту і забезпечення № 212/АК-2007, відповідно до п.1.1 якого банк надає позичальнику кредит у сумі 32 000 доларів США на умовах забезпеченості кредиту, його цільового використання, строковості, повернення та платності. Відповідно до п.1.2 договору, у порядку, що передбачений цим договором, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12% річних від суми кредиту.

Вважає, що вказаний кредитний договір не відповідає вимогам закону та порушує його права, а тому у відповідності до ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Зазначив, що при наданні кредиту в іноземній валюті банком не було дотримано вимоги законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

Також зазначив, що з підвищенням курсу іноземної валюти сума боргу за кредитним договором значно зросла, у зв`язку з чим фінансовий стан позивача погіршився. Подальше виконання договору кредиту на умовах, що діють на даний час, є порушенням принципів справедливості та добросовісності, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків, направлений на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг. На порушення ч.3 ст. 13 ЦК України всі ризики знецінення національної валюти України банк покладає виключно на позичальника.

В додаткових поясненнях від 09.10.2017 р. представник позивача - ОСОБА_2 . зазначив, що несправедливими є умови п. 5.2 договору кредиту і забезпечення № 212/АК-2007 від 26.07.2007, відповідно до якого за несвоєчасне повернення кредиту/частини кредиту та/або несвоєчасну сплату процентів позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,2% від суми боргу за кожен день прострочення, а також п.5.3 цього договору, відповідно до якого за несвоєчасну сплату комісії за кредитне обслуговування (п.4.5 цього договору) позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,2% від суми боргу за кожен день прострочення.

Також зазначив, що на порушення ч.4 ст.4 Закону України "Про захист прав споживачів", ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" при укладенні договору банк не надав позичальнику у письмовій формі повної, об`єктивної та достовірної інформації про кредитні умови перед укладенням договору про надання споживчого кредиту; навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості відносно значення реальної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору.

Зазначив, що реальна процентна ставка за користування кредитом з урахуванням додаткової угоди №1 від 26.11.2007 року складає 15,8%. При виконанні розрахунку в національній валюті з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США абсолютне подорожчання кредиту перевищує показники у вісім разів.

На порушення п. 3.8 Постанови Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" під час укладення кредитного договору в іноземній валюті позивача не було попереджено, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач.

Банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позивача в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку , визначеному графіком погашення заборгованості.

11.09.2018 представник позивача - Васюк М. М. звернувся до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача ПАТ "КБ "Експобанк" на належного - ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп", якому банк відступив право вимоги по кредитному договору в порядку ст. 514 ЦК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва вказане клопотання було задоволено. Відповідача ПАТ "КБ`Експобанк" замінено на ТОВ "Фінансова компанія "Дніпрофінансгрнуп".

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Щиглов Є. О. просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Твердження суду про відсутність доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим по відношенню до позивача, оскільки останній при підписанні договору ознайомився та погодився з його умовами, не відповідає фактичним обставинам справи.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Щиглов Є. О. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Після оголошення перерви в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не сповістив.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач на момент підписання кредитного договору був ознайомлений з усіма істотними умовами кредитного договору. При цьому позивачем не надано доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір є несправедливим щодо нього, оскільки при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участі фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є,зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Судом встановлено, що 26 листопада 2007 року між ВАТ КБ «Експобанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту і забезпечення № 212/АК-2007, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 32 000 доларів США на купівлю автомобіля. Дата остаточного повернення кредиту - 25 листопада 2014 року.

Відповідно до п. 5.2 вказаного договору за несвоєчасне повернення кредиту/частини кредиту та/або несвоєчасну сплату процентів позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,2 % від суми боргу за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 5.3 цього договору за несвоєчасну сплату комісії за кредитне обслуговування (п.4.5 цього договору) позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,2 % від суми боргу за кожен день прострочення.

Вказані пункти кредитного договору встановлюють вимогу зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором, а тому у відповідності до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" підлягають визнанню недійсними.

Вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст.3, ч. 3 ст.509, ч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове значення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З огляду на приписи ч.3 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту.

Крім цього, відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Як вбачається з п. 4.5 договору, комісія встановлена на кредитне обслуговування. При цьому банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. Сплата комісії за послуги, що супроводжують кредит, тобто компенсація супутніх послуг банку за рахунок позичальника є незаконною.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Відповідно до п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач.

Матеріали справи не містять доказів, що під час укладення кредитного договору позивача було попереджено про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе саме він.

Пункт договору, який свідчить про те, що позичальник до укладення цього договору отримав від банку повну інформацію про банк та кредитні умови, не є доказом попередження позивача про наслідки валютних ризиків під час виконання ним зобов`язань за договором.

Висновок суду першої інстанції про те, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, позивач, підписавши кредитний договір, погодився з усіма його умовами, є необґрунтованим.

Свобода договору не звільняє банк від обов`язку укладати правочин відповідно до вимог актів цивільного законодавства, в тому числі, з урахуванням вимог законодавства про захист прав споживачів.

Разом з тим, посилання позивача на те, що перед укладенням договору його не було попереджено про умови кредитування,що має своїм наслідком визнання договору недійсним, є необґрунтованими.

Відповідно до положень ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в)наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з

оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат,

пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та

поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на

страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів,

їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка

є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від

кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Разом з тим, положення статей 15 і 23 цього Закону мають своїм наслідком відповідальність у виді розірвання договору, відшкодування завданих збитків, накладення штрафу.

Є необґрунтованими доводи позивача і в тій частині, що надання кредиту в іноземній валюті було здійснено банком без одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

Відповідно до вимог статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностям банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія). При цьому, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

З досліджених судом доказів вбачається, що на час укладення кредитного договору банк діяв на підставі Банківської ліцензії № 15, виданої 22 листопада 2007 року Національним банком України Відкритому акціонерному товариству "Експобанк" на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також Дозволу №15-3, зареєстрованому НБУ 26 грудня 1991 року за номером 75 на право здійснення операцій, визначених п.1-4 частини 2 та ч.4 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність згідно з додатком до даного дозволу (а.с.34-37 т.1).

Законодавством України встановлено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), та наслідки спливу такого строку.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Стаття 267 ЦК України встановлює, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

31.08.2017 р. представником ПАТ "КБ "Експобанк" подано до суду заяву про застосування позовної давності (а.с.24-25 т.1).

Судом встановлено, що кредитний договір, який містить оспорювані пункти про стягнення пені, підписано позивачем 26 листопада 2007 року , цього ж дня позичальником отримано примірник договору (а.с.11 т.1).

Тобто за змістом оспорюваних пунктів договору, які встановлюють відповідальність позичальника за несвоєчасне виконання зобов`язань, позивач ознайомився в день підписання договору і, відповідно, в цей день міг довідатися про порушення свого права.

Отже перебіг строку, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вказаним позовом, почався з 26 листопада 2007 року і закінчився 26 листопада 2010 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року (справа №755/3776/14-ц) встановлено, що з жовтня 2008 року позичальник перестав виконувати взяті на себе зобов`язання, в 2009 році йому направлялися вимоги про повернення банку в повному обсязі кредиту, нарахованих відсотків, комісії та штрафних санкцій. Позов до суду подано 05 лютого 2014 року.

Тобто, про несправедливість умов оспорюваних пунктів кредитного договору позивач міг дізнатися також з вимог банку починаючи з 2009 року.

Звернувшись до суду з даним позовом лише 22.05.2017 року позивач пропустив строк позовної давності.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову щодо визнання недійсними пунктів 5.2 та 5.3 кредитного договору підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щиглова Євгенія Олександровича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсними пунктів 5.2 та 5.3 кредитного договору скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

ОСОБА_1 у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк «Експобанк» про визнання недійсним пунктів 5.2 та 5.3 договір кредиту і забезпечення № 212/АК-2007 від 26.07.2007 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: Т. А. Семенюк

І. М. Рейнарт