ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 лютого 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/3141/18

Головуючий у першій інстанції - Ільченко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/234/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.,

Позивач - ОСОБА_2

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати,

місце ухвалення судового рішення - м. Прилуки Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення - 19 листопада 2018 року

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому, посилаючись на положення ст.ст. 47, 83, 95, 115-117 КЗпП України, та, збільшивши позовні вимоги, просила стягнути з ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» на свою користь компенсацію за невикористану відпустку за 95 календарних днів у сумі 30862,65 грн., заборгованість по заробітній платі за серпень у сумі 3428.57 грн., компенсацію заборгованості за час затримки при звільненні із 10 серпня по 16 жовтня 2018 року у сумі 31468,95 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що з липня 2010 року працювала на підприємстві на посаді провідного економіста, звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін з 10.08.2018 року.

У день звільнення їй не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 95 календарних днів у розмірі 30862,65 грн., компенсацію заборгованості за час затримки заробітної плати при звільненні за період з 10.08.2018 року по 17.10.2018 у сумі 17482,75 грн. та заборгованість по заробітній платі за серпень 2018 року - 3428,57 грн.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 30862,65 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» просить частково скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку у сумі 13644,54 грн., та стягнути з ОСОБА_2 судовий збір, посилаючись на неповно встановлені судом обставини справи, які мають значення для справи, неправильно оцінені та досліджені докази у справі.

Апелянт посилається на те, що судом помилково прийнято до уваги неналежний доказ, наданий позивачем - «Положення про відпустки працівникам «ТОВ Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» за умови праці та за особливий характер роботи», на підставі якого неправильно розраховано кількість днів невикористаної відпустки, що підлягає компенсації.

Апелянт зазначає, що позивач за період роботи на підприємстві мала право на 195 календарних днів відпустки, а оскільки 153 дні позивачем було використано, то кількість днів невикористаної відпустки складає 42 дні, середньоденна заробітна плата для розрахунку суми компенсації за 1 день щорічної основної відпустки становить 324,87 грн., а тому стягненню підлягає 13644,54 (324,87 грн. х 42).

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, а тому не може бути предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи аргументи скарги апеляційним судом встановлено, що згідно наказу № 2-к від 01 липня 2010 року ОСОБА_2 прийнято на посаду провідного економіста з 01 липня 2010 року за контрактом контракту та з виплатою заробітної плати згідно штатного розпису (а.с. 6).

Відповідно до наказу ТОВ «Прилуцьке Хлібоприймальне підприємство» від 20.08.2018 №1-в «Про надзвичайні обставини» підприємство зобов»язано виплатити заробітну плату всім працівникам за фактично відпрацьований час в період з 01.08.2018 по 10.08.2018 в розмірі мінімальної заробітної плати (а.с. 21).

Додатком до вказаного вище наказу зобов»язано відновити особові картки працівників та бухгалтерські звіти, що дають можливість вирахувати кількість днів невикористаної відпустки та суму компенсації (а.с. 22).

З наказу № 91-к від 04.09.2018 року «Про звільнення» убачається, що відповідно до ст. 36 п. 1 КЗпП України ОСОБА_2 звільнено із посади провідного економіста за згодою сторін з 10.08.2018 року (а.с. 7).

Перевіряючи аргументи скарги апеляційним судом встановлено, що 07 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулась з письмовою претензією до ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» та просила у зв»язку зі звільненням з роботи провести остаточний розрахунок при звільненні та сплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, виплатити грошову компенсацію за всі дні не використаної щорічної відпустки (а.с. 8).

Як убачається з повідомлення ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» від 04.09.2018 року, ОСОБА_2, як працівника підприємства, було повідомлено про видачу їй дублікату трудової книжки та проведення відповідних розрахунків у зв»язку із звільненням з роботи (а.с. 24).

Відповідно до особової картки працівника ТОВ «Прилуцьке ХПП» ОСОБА_2 (типова форма П-2, затверджена наказом Держкомстату України 05.12.08 № 489) та відповідних наказів останній за період роботи надавалися відпустки в загальній кількості 136 календарних днів (а.с. 11).

З розрахунку заборгованості наданого ОСОБА_2 вбачається, що середньоденна заробітна плата за останній календарний рік за час роботи останньої на ТОВ «Прилуцьке ХПП» складає 324,87 грн., компенсація відпустки за 95 календарних днів - 30862,65 грн, компенсація заборгованості за час затримки заробітної плати при звільненні - 17482,75 грн., заборгованість по заробітній платі за серпень 2018 року - 3428,57 грн. (а.с12).

Відповідно до положення про відпустки працівникам ТОВ «Прилуцьке ХПП» за умовами праці та особливий характер роботи від 01.07.2010, тривалість основної відпустки працівника на посаді провідного економіста становить 24 календарних дні, тривалість додаткової відпустки 7 календарних днів (а.с. 43).

Як убачається з дослідженого апеляційним судом акту Управління держпраці у Чернігівській області № 25-03-023/0649 від 25.09.2018 року, за наслідками перевірки ТОВ «Прилуцьке ХПП» порушень трудового законодавства не виявлено (а.с. 25-26).

З наявної інформації витягу з ЄРДР юридичних осіб встановлено, що ТОВ «Прилуцьке ХПП» звернулося з заявою про те, що 09.08.2018 року не відомі особи з території ТОВ «Прилуцьке ХПП» здійснили крадіжку належних підприємсту товарно-матеріальних цінностей (а.с. 29).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації заборгованості за час затримки заробітної плати при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що останній робочий день позивача був 09.08.2018 року, звільнено позивача 04.09.2018 року, позивач в день звільнення не працював і доказів звернення до відповідача з вимогою провести розрахунок при звільненні позивачем не надано. Окрім того, 09.08.2018 року відповідач звернувся з заявою про крадіжку товарно-матеріальних цінностей, які належали підприємству, що також було враховано при відмові у задоволенні позову в цій частині.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, тому відповідно до положень 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що компенсацію відпустки позивачу слід обраховувати за 95 календарних днів, а тому до стягнення підлягає компенсація за невикористану відпустку строком 95 календарних днів у розмірі 30862,65 грн.

З таким висновком оскаржуваного рішення погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин між сторонами та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За приписами ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Положеннями ст. 74 КЗпП України передбачено, що поняття щорічна відпустка визначається як основна та додаткова відпустки із збереженням на їх період місця роботи і заробітної плати.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що Положенням про відпустки працівникам ТОВ «Прилуцьке ХПП» за умовами праці та особливий характер роботи, затвердженого 01.07.2010 р., передбачено що тривалість основної відпустки працівника на посаді економіста становить 24 календарних дні, тривалість додаткової відпустки - 7 календарних днів.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП України компенсація може бути стягнута на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд приходить до висновку про те, що не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про неналежність наданого позивачем доказу - «Положення про відпустки працівникам «ТОВ Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» за умови праці та за особливий характер роботи», на підставі якого, на думку апелянта, неправильно розраховано кількість днів невикористаної відпустки, що підлягає компенсації. Відповідачем не надано на спростування вказаного документа оригиналів колективного або трудового договорів, якими було визначено іншу тривалість щорічної відпустки позивача. Разом з тим, зазначене Положення затверджене директором ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» та головою Ради трудового колективу ТОВ «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство», що підтверджує узгодження питання про надання додаткових щорічних відпусток і ці обставини відповідачем у суді першої інстанції та в апеляційному суді не спростовані.

Відтак, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 працювала на підприємстві з 01 липня 2010 року по 10 серпня 2018 року та використала 155 днів відпустки, таким чином невикористана основна та додаткова відпустка за відпрацьований період становить 95 календарних днів.

Суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Обґрунтовуючи рішення слід враховувати вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на порушення судом під час дослідження доказів судом першої інстанції, є необґрунтованими, оскільки питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, як це передбачено ч. 2 ст. 80 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного судового рішення і не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувеане рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення і доводи скарги не містять передбачених процесуальним законом підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 38, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке хлібоприймальне підприємство» залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 05 березня 2019 року