Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 219/9649/15-ц

провадження № 61-11156св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивач - Христян Ольга Миколаївна,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - Гуревич Родіон Геннадійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Донецького апеляційного суду від 08 травня 2019 року у складі колегії суддів: Канурної О. Д., Мальованого Ю. М., Соломахи Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 14 367,63 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць з кінцевим терміном повернення кредиту до 25 грудня 2014 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 26 грудня 2007 року станом на 03 липня 2015 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 40 902,87 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 9 996,52 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 3 829,95 дол. США, пені у розмірі 25 117,31 дол. США, штрафу (фіксована частина) у розмірі 11,90 дол. США, штрафу (процентна складова) у розмірі 1 947,19 дол. США.

На підставі вказаного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року у загальному розмірі 40 902,87 дол. США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 січня 2016 року у складі судді Конопленко О. С. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 859 369,26 грн та судовий збір у розмірі 12 890,54 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши, що основне зобов`язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість з позичальника. Розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Донецького апеляційного суду від 08 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 січня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 016,96 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 8 295,30 дол. США та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 721,66 дол. США.

У задоволенні інших позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 14 127,82 грн.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 5 207,99 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що сторонами кредитного договору від 26 грудня 2007 року було збільшено строк позовної давності до 5 років, а із позовом до суду позивач звернувся 12 жовтня 2015 року, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом та процентами у межах строку позовної давності, тобто за період з 12 жовтня 2010 року до 12 жовтня 2015 року, яка складає із заборгованості: за кредитом у розмірі 8 295,30 дол. США (9 996,52 - 1 701,22 дол. США, де 1 701,22 дол. США - заборгованість станом на 12 жовтня 2010 року, яка стягненню не підлягає, оскільки виникла поза межами п`ятирічного строку позовної давності); за процентами у розмірі 2 721,66 дол. США (3 829,95 - 1 108,29 дол. США, де 1 108,29 дол. США - заборгованість станом на 12 жовтня 2010 року, яка стягненню не підлягає, оскільки виникла поза межами п`ятирічного строку позовної давності).

Крім того, відсутні підстави для стягнення пені, нарахованої за період з 31 березня 2009 року до 03 липня 2015 року, оскільки пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 18 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд не врахував, що звернення стягнення про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставне майно засвідчує такі зміни. Враховуючи, що із позовом до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося ще у червні 2009 року, а з цим позовом до суду банк звернувся лише у грудні 2015 року, тому позивачем пропущено строк позовної давності, який сторонами було збільшено до 5 років, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У липні 2019 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Христян О. М. подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду немає, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 14 367,63 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць з кінцевим терміном повернення кредиту до 25 грудня 2014 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 26 грудня 2007 року станом на 03 липня 2015 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 40 902,87 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 9 996,52 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 3 829,95 дол. США, пені у розмірі 25 117,31 дол. США, штрафу (фіксована частина) у розмірі 11,90 дол. США, штрафу (процентна складова) у розмірі 1 947,19 дол. США.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою вказаної статті передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду у повній мірі не відповідає.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частинами першою і третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Судом установлено, що внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, 17 серпня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило позичальнику вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, яка залишилась, процентів, пені і комісії протягом 30 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги.

На підставі вказаного, апеляційний суд дійшов висновку, що направивши 17 серпня 2011 року позичальнику вимогу про дострокове виконання основного зобов`язання, банк відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором на 17 вересня 2011 року.

Разом з тим, повністю погодитися з указаним висновком апеляційного суду не можна, оскільки у направленій 17 серпня 2011 року позичальнику вимозі було зазначено про необхідність повернення усієї суми кредиту, яка залишилась, процентів за користування кредитом, пені і комісії протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги.

З урахуванням вказаного, строком виконання основного зобов`язання є 30-ий день з моменту отримання позичальником цієї вимоги.

Однак, судом апеляційної інстанції не встановлено момент отримання позичальником ОСОБА_2 вимоги банку про дострокове виконання основного зобов`язання, а отже й дату, з якої було змінено цей строк, тому Верховний Суд позбавлений можливості перевірити висновки суду щодо недотримання банком строку пред`явлення вимоги до відповідача про стягнення усієї суми заборгованості.

При цьому апеляційним судом встановлено, що 06 жовтня 2011 року банк звертався до суду з вимогою про звернення стягнення на заставне майно у рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, що відповідно до статті 1050 ЦК України свідчить про зміну строку виконання основного зобов`язання з цієї дати. Однак, судом не враховано, що за наявності об`єктивної можливості встановити дату отримання позичальником досудової вимоги від 17 серпня 2011 року, необхідно виходити із того, що строком виконання основного зобов`язання є 30-ий день з моменту отримання позичальником цієї вимоги.

Крім того, встановивши, що кредитором було змінено строк виконання основного зобов`язання, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами за користування кредитом, нарахованої за період з 12 жовтня 2010 року до 12 жовтня 2015 року.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Таким чином, у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Разом з тим, апеляційний суд при ухваленні оскаржуваного судового рішення у порушення вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України вищевказаний висновок Верховного Суду не врахував.

З указаного вбачається, що не можна погодитися із висновком апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку кредитування, а саме після зміни кредитором строку кредитування відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України.

Крім того, оскільки судом не встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, дату отримання позичальником вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту, яка залишилась, процентів за користування кредитом, пені і комісії протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги, то суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості усунути вищевказані процесуальні недоліки та визначити суму кредиту і процентів, які можуть бути стягнуті з боржника.

Доводи касаційної скарги, що із позовом до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося у червні 2009 року, що свідчить про пропуск строку звернення до суду із цим позовом є безпідставними, оскільки ці доводи було предметом перевірки апеляційним судом та судом було установлено, що зміст наданої позивачем копії ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2009 року не свідчить про пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором.

З урахуванням того, що вказані доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким судом надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то оскаржувана постанова апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

При новому розгляді справи суду необхідно дати належну оцінку доводам і поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного суду від 08 травня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович