П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 березня 2019 року

м. Київ

справа №640/12437/15-ц

провадження № 61-38093св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач (позивач за зустрічним позовом)- ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2018 року вскладі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що вони з відповідачем познайомилися в 2004 році та стали проживати однією сім'єю у квартирі її батьків на АДРЕСА_2.

Позивач зазначала, що шлюб вони не реєстрували, але спільно вели господарство та робили сімейні заощадження для придбання власного житла.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_7

У 2004-2005 роках позивач працювала директором Приватного науково-виробничого підприємства «Максим», засновником якого була сестра відповідача ОСОБА_8

23 січня 2007 року, під час спільного проживання, позивач з відповідачем за спільні кошти придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_3.

14 грудня 2007 року вони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова.

За час шлюбу, у 2011 році, за спільні кошти придбали квартиру у Словаччині за адресою: АДРЕСА_4, в якій проживали разом до жовтня 2012 року. У період проживання в Словаччині сторони у справі відкрили власну фірму.

Також позивач зазначає, що у січні 2012 року за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1, в якій разом проживали до квітня 2015 року, а потім відповідач вигнав її з квартири з дитиною і змінив замки на вхідних дверях квартири.

Перебуваючи у шлюбі, вони придбали побутову техніку та меблі, які вказані у позові. Шлюб розірвали у липні 2015 року.

На даний час ОСОБА_4 разом з сином мешкає у своїх батьків. З відповідачем питання поділу спільного майна не вирішили, а тому звернулася до суду за захистом своїх прав.

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права особистої власності на майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14 грудня 2007 року він уклав шлюб з ОСОБА_4 та почав проживати з нею однією сім'єю. До укладення шлюбу сторони зустрічалися, у них народився син, але мешкали окремо один від одного та не створювали сім'ю, мали окремий бюджет.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що до реєстрації шлюбу він за власні особисті кошти, які збирав усе життя, та частково за допомогою родичів придбав у свою власність квартиру АДРЕСА_3. Жодного відношення до цієї квартири, до грошей ОСОБА_4 не має.

Майже за рік до розірвання шлюбу, у вересні 2014 року належна їм з ОСОБА_4 квартира в Словаччині була продана за їхньою спільною згодою, а за отримані від продажу грошові кошти були придбані дві норкові шуби по 5 000 доларів США кожна та золоті прикраси майже на 4 000 доларів США. Усі вказані речі ОСОБА_4 незаконно вивезла з квартири. Залишок грошових коштів вони розділили ще у вересні 2014 року.

Також зазначає, що 17 жовтня 2007 року його сестра ОСОБА_8 подарувала йому трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5.

01 листопада 2011 року з метою поліпшення житлових умов та придбання більшої квартири він продав вказану вище трикімнатну квартиру за 592 000 грн, що було еквівалентно 74 000 дол. США, а 26 січня 2012 року уклав договір купівлі-продажу, за умовами якого придбав чотирикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, за 455 418 грн, що було еквівалентом 57 000 дол. США. Грошові кошти, які залишилися від продажу трикімнатної квартири, він уклав у ремонт чотирикімнатної квартири.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2016 року виділено з матеріалів цивільної справи № 640/12437/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя позов у частині визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_3 та визнання за нею права власності на Ѕ частини квартири.

Провадження в цій частині позову зупинено до вирішення іншої справи.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Поділено майно набуте подружжям за час шлюбу. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 Ѕ частини вартості проданої квартири у АДРЕСА_4 у сумі 10 500 доларів США, еквівалентних 267 487 грн та понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1 827 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині розподілу майна: золотих монет, марок, орденів, медалей, побутової техніки та меблів відмовлено. Відмовлено ОСОБА_5 в задоволенні зустрічного позову.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2016 року змінено, скасовано в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 Ѕ частини вартості проданої квартири у АДРЕСА_4 у сумі 10 500 доларів США, еквівалентних 267 487 грн та відмовлено в задоволенні вказаної частини позовних вимог. В іншій частині вказане рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року в частині вимог про стягнення Ѕ частини вартості квартири скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2018 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2016 року залишено без змін.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що квартири, які сторони придбали за час шлюбу в Словаччині та на АДРЕСА_1, є спільним сумісним майном подружжя. Стягуючи з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 Ѕ частини вартості проданої квартири у Словаччині у сумі 10 500 доларів США, еквівалентних 267 487 грн, суд першої інстанції виходив з того, що вказану квартиру ОСОБА_5 продав без дозволу ОСОБА_4 та гроші, виручені від продажу квартири, привласнив.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2018 рокускасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 Ѕ частини вартості проданої квартири у АДРЕСА_4 в сумі 10 500 доларів США, еквівалентних 267 487 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні цих позовних вимог.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що спір щодо квартири в Словаччині був вирішений сторонами в позасудовому порядку, що, на його думку, підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 від 21 липня 2017 року та укладеним сторонами в цей же день договором купівлі-продажу часини квартири АДРЕСА_1. Проте, суд надав цьому факту неправильної оцінки, вирішивши, що ця заява не має відношення до спору щодо квартири у Словаччині. Крім того, заявник посилається на те, що суд не мав права до виниклих спірних відносин застосовувати вимоги статей 60, 61, 65 СК України, оскільки майно щодо якого виник спір було розташовано в Словаччині. На його думку, відповідно до статті 42 Закону України «Про міжнародне приватне право» необхідно застосовувати до цих відносин норми права Словаччини. Також ОСОБА_5 вказує на порушення судом процесуального права, яке полягає в тому, що суд апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції в повному обсязі, вийшов за межі апеляційних вимог. На його думку, таке порушення полягає в тому, що в апеляційній скарзі він просив скасувати рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення компенсації за квартиру в Словаччині, і суд касаційної інстанції, направив справу на новий розгляд лише в частині цих позовних вимог.

ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, в якому проти задоволення касаційної скарги заперечує, посилаючись на те, що нотаріально посвідчена заява від 21 липня 2017 року виключно з метою закриття провадження у справі за матеріалами позову, виділеними з основної справи за її позовом ухвалою суду від 19 квітня 2016 року, й зазначає, що в цій заяві була зазначена лише квартира АДРЕСА_3, тому що вона відмовилася саме від претензій на цю квартиру, зважуючи на вирішення в позасудовому порядку спору щодо поділу квартири АДРЕСА_1. Також вважає посилання заявника на положення статті 42 Закону України «Про міжнародне приватне право» безпідставним, оскільки положення цієї статті регулюють захист права власності та інших речових прав, що не є предметом позову в цій справі.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Суди під час розгляду справи установили, що з квітня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стали проживати однією сім'єю за місцем проживання батьків ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_7.

До реєстрації шлюбу 23 січня 2007 року сторони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_3.

Спір щодо розподілу цієї квартири судом виділено в окреме провадження.

14 грудня 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали шлюб.

За час шлюбу сторони у 2011 році придбали квартиру у АДРЕСА_4, а 26 січня 2012 року - квартиру АДРЕСА_1.

21 липня 2015 року на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірваний.

Також суди установили, що в 2014 році ОСОБА_5 продав квартиру в Словаччині без згоди ОСОБА_4, а отриманими від продажу квартири грошовими коштами розпорядився самостійно, залишивши собі й належну ОСОБА_4 частку.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя, і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Доводи касаційної скарги щодо вирішення цього спору між сторонами у позасудовому порядку, в тому числі й щодо поділу коштів від продажу квартири у Словаччині, не можуть бути прийняті судом, оскільки ці доводи вже були предметом дослідження судом апеляційної інстанції.

При цьому суд установив, що нотаріально посвідчена заява від 21 липня 2017 року, на яку посилається ОСОБА_5, була підписана ОСОБА_4 у зв'язку з втратою на той час у неї інтересу до квартири АДРЕСА_3, та виключно з метою закриття провадження у справі за матеріалами позову, виділеними із основної справи за її позовом ухвалою суду від 19 квітня 2016 року, і вирішення у позасудовому порядку спору щодо поділу квартири АДРЕСА_1.

Судом також установлено, що й договір купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_1 від 21 липня 2017 року, на який посилається ОСОБА_5, також не містить доказів про здійснення ним розрахунків з ОСОБА_4 за квартиру в Словаччині або даних про вирішення сторонами у позасудовому порядку спору щодо поділу цієї квартири чи грошових коштів, отриманих ОСОБА_5 від її продажу.

Аргументи касаційної скарги щодо безпідставного незастосування судом положень законодавства Словаччини, суд також визнає неприйнятними, виходячи з такого.

Стаття 42 Закону України «Про міжнародне приватне право», на яку посилається ОСОБА_5 в своїй скарзі, регулює питання захисту права власності та інших речових прав.

Зокрема, частиною другою цієї статті передбачено, що захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, у якій це майно знаходиться.

Разом з тим, спір у справі, яка переглядається судом касаційної інстанції не стосується оспорювання чи невизнання за відповідачем права власності на нерухоме майно, а виник між сторонами щодо поділу майна подружжя. При цьому на момент вирішення спору, нерухоме майно в Словваччині було відчужено й спір стосується розподілу коштів, отриманих від реалізації майна.

Посилання в касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, пов'язаних з виходом за межі вимог апеляційної скарги, також не може бути підставою для скасування судових рішень, оскільки в силу положень статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

З огляду на наведене, доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та до незгоди із судовими рішеннями.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на наведене, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення районного суду було зупинено ухвалою судді Верховного Суду від 22 листопада 2018 року, у зв'язку із закінченням касаційного провадження в цій справі необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409-415, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2018 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2016 року.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв