Справа № 732/1337/19
Провадження 2/732/737/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2019 року м. Городня

Городнянський районний суд Чернігівської області у складі: головуючого судді Карпинської Н.М., секретарі - Пінчук С.М., за участі позивача - ОСОБА_1 , відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні у загальному позовному провадженні у залі суду в м. Городня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа - Тупичівська сільська рада Городнянського району Чернігівської області) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом і просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 та примусово зняти їх з реєстраційного обліку в такому будинку.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що будинок зареєстрований за позивачем на праві власності. Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої 19 липня 2019 року № 485 виконавчим комітетом Тупичівської сільської ради, у даному будинку зареєстровані троє людей: позивач і відповідачі. Однак відповідачі близько двох років у будинку не проживають, однак враховуються при нарахуванні комунальних платежів, чим порушуються права позивача. На підставі ч.2 ст. 405 ЦК України позивач вважає, що відповідачів у судовому порядку слід визнати такими, що втратили право користування житлом.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив постановити судове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 в суді позов не визнала, вказала, що не має іншого житла і що внаслідок працевлаштування в іншій області вимушена проживати у матері у Броварському районі. З позивачем шлюб розірвано 27 листопада 2018 року у судовому порядку і рішення суду набрало законної сили 06.01.2019 року. З того часу сумісне проживання стало неможливим. Проте будинок, з якого позивач виявив намір виписати відповідачів належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки був придбаний у період їх шлюбу за спільні кошти. Виплачували кошти частинами: перша частина була сплачена у 2000 році, а решта сплачена кількома платежами продавцям Приходько рівними частинами. Це були кошти подружжя. Таким чином, відповідач вважає себе таким же власником як і позивач. Реєстрація будинку за позивачем відбувалось за їх домовленістю, однак право спільної сумісної власності фактично такою реєстрацією не спростовується.

Відповідач ОСОБА_3 в суді позов не визнав, вказав, що у нього фактично відсутнє житло, де він може оформити реєстрацію. Винаймає житло в іншій області, однак такий найм не передбачає можливості оформити реєстрацію. Будинок належить як позивачу, так і його матері, він був зареєстрований як член сім`ї матері, а вона не заперечує його реєстрації у будинку, що належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.

Заслухавши сторін, дослідивши докази у справі, визначившись з правовою нормою, що підлягає для застосування до правовідносин сторін, суд дійшов висновку, що законні підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому виконкомом Тупичівської сільської ради Городнянського району Чернігівської області 04 вересня 1998 року (актовий запис № 06) до часу розірвання шлюбу у судовому порядку згідно рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 27.11.2018 року, яке набрало законної сили 08.01.2019 (а.с.49-51).

За часів шлюбу подружжя ОСОБА_4 у громадян ОСОБА_5 придбали житловий будинок АДРЕСА_1 .

У 2005 році сторони зареєстрували своє місце проживання за наведеною адресою (а.с.9-10). У 2017 році на ОСОБА_1 як голову сім`ї зареєстровано право власності на наведений будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.11).

Позивачем ОСОБА_1 в суді визнається, що будинок АДРЕСА_1 був придбаний подружжям ОСОБА_4 за спільні кошти.

Обставини, які визнаються учасниками справи, в силу положення ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до положення ч.2 ст. 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поширити на правовідносини сторін наведену норму неможливо.

Згідно ч.2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливає місце проживання власника і місце знаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Оскільки будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, підстав для визнання колишньої дружини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, не встановлено.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач відсутня в будинку за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про її відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Сам факт незвернення ОСОБА_2 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. Крім того, позовна давність для її звернення із позовом про розподіл майна, на момент пред"явлення позову ОСОБА_1 не закічилась.

Співвласник квартири не може бути виселений з такої квартири, оскільки це порушує його право власності, навіть якщо такий співвласник у цій квартирі фактично не проживає.

Вказане знайшло підтвердження і в Постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц.

Щодо прав ОСОБА_3 на користування зазначеним житлом, то вони є похідними від прав його матері - ОСОБА_2 (співвласника) і оскільки у відповідача такі права виникли з її волі тільки їй належать права вимоги до цього відповідача. Позивачу ж у задоволенні його вимог слід відмовити.

Керуючись п.2, п.6 ст. 3, ст. 12, ч.2 ст.317 ЦК України, ст.ст. 4-5, 12-13, 43, 211, 247, 259, 263-265. 268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , втратившими право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 та їх зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного тексту судового рішення - 09 жовтня 2019 року.

Суддя Карпинська Н.М.