Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 318/723/16-ц

провадження № 61-34807св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без виклику сторін касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року у складі судді Комишньої Н. І. та постанову апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Онищенка Е. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 14 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого останній взяв у борг грошові кошти в сумі 300 000,00 грн, строком повернення до 01 червня 2012 року.

Відповідач своєчасно не виконав взяті на себе зобов'язання, гроші не повернув, повідомивши про неможливість своєчасного виконання зобов'язання.

ОСОБА_4 звернувся до позивача з проханням розстрочити виконання зобов'язання щодо повернення грошей. ОСОБА_1 надав свою згоду і ними був визначений графік погашення боргу, а саме: перша частина боргу у розмірі 100 000,00 грн повинна бути повернута до 01 червня 2013 року, друга частина у розмірі 100 000,00 грн до 01 червня 2014 року і остання частина 100 000,00 грн до 01 червня 2015 року.

Відповідач свої зобов'язання не виконав. Позика ОСОБА_4 бралася на розвиток підсобного господарства подружжя, а тому відповідати по зобов'язаннях повинно подружжя ОСОБА_4.

ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на його користь суму боргу, з урахуванням індексу інфляції у розмірі 445 950,37 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Кам'янець-Дніпровського районного суду Запорізької області

від 10 травня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму боргу, з урахуванням індексу інфляції у розмірі 445 950,37 грн, яка складається з: суми боргу за період з 01 червня 2013 року по 29 квітня 2016 у розмірі

180 374,41 грн; з 01 червня 2014 року по 29 квітня 2016 року у розмірі 162 809,00 грн; за період 01 червня 2015 року по 29 квітня 2016 у розмірі 102 766,96 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 4 459,50 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач порушив права позивача не повертаючи грошові кошти, а відповідно права останнього підлягають захисту, шляхом їх стягнення в судовому порядку. Також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню індекс інфляції.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Кам'янець-Дніпровського районного суду Запорізької області

від 10 травня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суд першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

27 квітня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості за Договором позики та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що в Договір позики від 14 квітня

2012 року б/н були додані особисто позивачем фрагменти після підписання Договору позики. Жодних належних доказів на досягнення згоди обох сторін договору щодо зміни істотних умов договору (зміненого графіку сплати суми боргу) позивачем суду не надано.

Під час розгляду справи, відповідачем заявлялось клопотання про застосування строків позовної давності, яке судами попередніх інстанцій залишилось не розглянутим.

Доводи інших учасників справи:

04 липня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу

ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 розуміючи, що в такий короткий термін він не зможе повернути 300 000,00 грн, попросив

ОСОБА_1 уточнити графік повернення суми коштів шляхом допису у договору графіку погашення суми боргу.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області.

У червні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області

від 10 травня 2017 року та постанова апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року оскаржуються в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики.

В частині позовних вимог ОСОБА_1. до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року та постанова апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року не оскаржуються, а тому відповідно до правил статті 400 ЦПК України не перевіряються.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

ОСОБА_1, звертаючись до суду з вимогою про стягнення суми боргу за Договором позики, на підтвердження своїх вимог, надав суду Договір позики від 14 квітня 2012 року, укладений між ним та ОСОБА_4

Відповідно підпункту 1.2 пункту 1 Договору ОСОБА_1 передає на умовах цього договору у власність ОСОБА_4 грошові кошти в сумі

300 000,00 грн, а ОСОБА_4 зобов'язується повернути ОСОБА_1 таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно підпункту 2.1 пункту 2 Договору, позика надається строком до

01 червня 2012 року.

Відповідно підпункту 2.2 пункту 2 Договору, сторони підтверджують, що ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 гроші у розмірі, передбаченому пунктом 1.2 Договору на момент його оформлення.

Під час розгляду справи судами встановлено, що ОСОБА_4 борг в сумі 300 000, грн у визначений Договором позики строк, а саме до 01 червня 2012 року не повернув.

Договором позики встановлено графік погашення боргу, а саме: 01 червня 2013 року - 100 000,00 грн, 01 червня 2014 року - 100 000,00 грн, 01 червня 2015 року - 100 000,00 грн.

Згідно висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 24 листопада 2016 року № 430/431-16 не можливо встановити час нанесення фрагменту договору позики від 14 квітня

2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, а саме графіка погашення заборгованості.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від

11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня

2017 року в справі № 6-2789цс16.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Суди встановили, що ОСОБА_4 отримав позику у ОСОБА_1 у сумі 300 000,00 грн, що підтверджується Договором позики від 14 квітня

2012 року б/н із визначеним графіком повернення вказаної суми, який є чинним та недійсним в судому порядку не визнано.

Договір позики від 14 квітня 2012 року б/н підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_1 грошових коштів з зобов'язанням повернути їх. ОСОБА_4 порушив умови Договору позики і не повернув отриману грошову суму. Тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 445 950,37 грн з урахуванням індексу інфляції, що відповідає змісту частини другої статті 625 ЦК України.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги проте, що в Договір позики від 14 квітня

2012 року б/н були додані особисто позивачем фрагменти після підписання Договору позики є безпідставними, оскільки вказаний договір містить підпис сторін, що підтверджує їх дійсну волю при укладанні спірного правочину, який є чинним та недійсним в судому порядку не визнано.

Щодо доводів заявника про те, що під час розгляду справи, відповідачем заявлялось клопотання про застосування строків позовної давності, яке судами попередніх інстанцій залишилось не розглянутим, колегія суддів зазначає таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що укладаючи Договір позики, сторони узгодили графік погашення наступним чином:

01 червня 2013 року - 100 000,00 грн;

01 червня 2014 року - 100 000,00 грн;

01 червня 2015 року - 100 000,00 грн.

Враховуючи те, що при невиконанні ОСОБА_4 свого зобов'язання щодо повернення коштів згідно графіку погашення, строк позовної давності розпочався 02 червня 2013 року то, відповідно до правил статі 257 ЦК України закінчив свій перебіг 02 червня 2016 року.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою 04 квітня 2016 року, тобто в межах трьохрічного строку, встановленого статтею 257 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів в цій частині не спростовують.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2018 року зупинено виконання рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області

від 10 травня 2017 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року, до закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Запорізької області

від 11 квітня 2018 року.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області

від 10 травня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики залишити без змін.

Поновити виконання рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило