Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 266/2418/15-ц

провадження № 61- 3367зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі Донецької області,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Маріупольський завод важкого машинобудування»,

розглянув заяву управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі Донецької області, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Маріупольський завод важкого машинобудування» (далі - ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування»), про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Маріупольський завод важкого машинобудування» (далі - ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування»). Під час виконання трудових обов'язків, працюючи на посаді майстра інструментального господарства, він отримав трудове каліцтво.

Відповідно до первинного висновку медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 15 серпня 2005 року йому встановлено 60 % стійкої втрати працездатності та 2 групу інвалідності. У подальшому 17 вересня 2007 року через погіршення стану здоров'я йому збільшено відсоток стійкої втрати працездатності за сукупністю до 65 % і залишено 2 групу інвалідності. Потім він проходив медико-соціальну експертизу та станом на 17 березня 2014 року йому встановлено 3 групу інвалідності та 45 % втрати працездатності, в якій за травмою від 08 червня 2004 року - 25 %, за травмою від 15 лютого 1995 року - 20 %.

Унаслідок трудового каліцтва він має психологічні страждання, які негативно впливають на образ його життя, знаходиться в пригніченому стані через те, що не має можливості повного відновлення здоров'я, теперішній стан здоров'я залишиться назавжди. Наслідки отриманої травми порушили його професійні плани, він втратив можливість отримати підвищення на роботі. Усі ці чинники викликають негативні емоції і переживання. Порушено його нормальні життєві зв'язки, йому доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя, адже він не може в повній мірі користуватися правою рукою, протягом 11 років вимушений переносити та терпіти наслідки отриманого каліцтва, які виражаються у больових відчуттях.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача на його користь 80 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 травня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі Донецької області на користь ОСОБА_3 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ушкодження здоров'я позивача під час виконання ним трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинило моральні страждання, що негативно впливають на його життя.

Додатковим рішенням Приморського районного суд м. Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2016 року стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі Донецької області на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 01 листопада 2016 року рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 травня 2016 року, додаткове рішення Приморського районного суд м. Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 01 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ мотивована тим, що судові рішення є законними і обґрунтованими, при визначенні розміру моральної шкоди суди надали оцінку всім доказам, які є в матеріалах справи, правильно врахували відсоток стійкої втрати позивачем професійної працездатності та безстроковість такої втрати для ОСОБА_3, тривалість його лікування від отриманої ним виробничої травми та проходженням відновлення у посттравматичний період.

У жовтні 2017 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області подало до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, зокрема у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», та просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року, справу передати на новий касаційний розгляд.

На підтвердження неоднаковості застосування зазначеної норми матеріального права заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2007 року у справі № 219/5961/16-ц, провадження № 6-24952св16.

Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII) внесено зміни до ЦПК України, викладено його у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У січні 2018 року на підставі підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII заява Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно із частиною першою статті 360-5 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що позивач 16 жовтня 2003 року був прийнятий на роботу до котельно-зварочного цеху № 132 на посаду майстра та 04 листопада 2003 року звільнений за переведенням до ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» за пунктом 5 статті 36 КЗпП України, 05 листопада 2003 року прийнятий за переведенням до ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» до складально-зварювального цеху № 120 на посаду майстра інструментального господарства, 27 червня 2006 року звільнений за власним бажанням.

З акта про нещасний випадок від 13 серпня 2004 року № 3/22 вбачається, що 08 червня 2004 року о 14-00 год. з ОСОБА_3 у ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» стався нещасний випадок, він отримав травму правої руки.

Відповідно до виписних епікрізів Міської лікарні № 2 ОСОБА_3 протягом 2004-2014 років неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні.

На підставі виписки МСЕК за актом від 15 серпня 2005 року № 1391 ОСОБА_3 встановлено 60 % ступеня втрати професійної працездатності та 2 групу інвалідності з 15 серпня 2005 року.

При проведенні 17 вересня 2007 року повторного медичного огляду ОСОБА_3 за актом МСЕК № 1592 встановлено 65 % ступеня втрати професійної працездатності та залишено 2 групу інвалідності.

На підставі виписки МСЕК за актом від 17 березня 2014 року № 306 ОСОБА_3 встановлено 25 % ступеня втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності з 04 березня 2014 року за травмою від 08 червня 2004 року безстроково, 20 % ступеня втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності з 04 березня 2014 року за травмою від 15 лютого 1995 безстроково, всього 45 % з 04 березня 2014 року.

Згідно з довідкою управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя ОСОБА_3 отримує пенсію з інвалідності внаслідок трудового каліцтва або профзахворювання.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов частково, зазначав, що на підставі статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV) в редакції, чинній на момент отримання ОСОБА_3 трудового каліцтва, завданнями страхування від нещасного випадку були, серед іншого, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

Згідно з пунктом «е» частини першої статті 21 Закону № 1105-XIVв редакції, чинній на момент отримання ОСОБА_3 трудового каліцтва, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку: своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Відповідно до статті 28 Закону № 1105-XIVв редакції, чинній на момент отримання ОСОБА_3 трудового каліцтва, страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до статті 6 Закону № 1105-XIVв редакції, чинній на момент отримання ОСОБА_3 трудового каліцтва, страховиком є Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Частиною першою статті 14 Закону № 1105-XIVв редакції, чинній на момент отримання ОСОБА_3 трудового каліцтва, визначено, що нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть.

Відповідно до частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIVв редакції, чинній на момент отримання ОСОБА_3 трудового каліцтва, моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 1105-XIVв редакції, чинній на момент отримання ОСОБА_3 трудового каліцтва, ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду соціального страхування від нещасних випадків і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, причину, час настання та групу інвалідності у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також визначає необхідні види медичної та соціальної допомоги.

Із рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 у справі № 1-9/2004 відомо, що положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обов'язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності. Під шкодою, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, треба розуміти таку шкоду, за якої не втрачається здатність працівника до роботи за своєю професією (фахом) і кваліфікацією або за іншою адекватною їй професією (фахом).

Також у своєму рішенні від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди передбачено Законом, та є одним із способів захисту особистих немайнових прав працівника. При цьому Конституційний Суд України зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що ушкодження здоров'я позивача під час виконання ним трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинило йому моральні страждання.

На підставі статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Оскільки ОСОБА_3 висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва 15 серпня 2005 року, внаслідок чого у позивача виникло право на отримання компенсації понесених моральних страждань, такий спір повинен вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на той час, оскільки Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в цьому випадку не має зворотної дії у часі.

Суд установив на підставі досліджених доказів у справі, що нещасний випадок, який стався 08 червня 2004 року з ОСОБА_3 та призвів до виробничої травми позивача, що підтверджено актом розслідування нещасного випадку, завдавши йому моральних страждань, є страховим випадком, внаслідок чого відповідач як страховик повинен на підставі Закону № 1105-XIVв редакції, чинній на момент отримання ОСОБА_3 трудового каліцтва, відшкодувати ОСОБА_3 заподіяну цим ушкодженням моральну шкоду.

Згідно з висновками суду касаційної інстанції, ухвала якого є предметом перегляду у цій справі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку при визначенні розміру моральної шкоди, надали оцінку всім доказам, які є в матеріалах справи, правильно врахували відсоток стійкої втрати позивачем професійної працездатності та безстроковість такої втрати для ОСОБА_3, тривалість його лікування від отриманої ним виробничої травми та проходженням відновлення у посттравматичний період.

У наданій заявником для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2015 року у справі № 219/596/16-ц, провадження № 6-24952св16, за позовом фізичної особи до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову в позові, виходив з того, що відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у редакції від 01 січня 2015 року обов'язок з відшкодування моральної шкоди покладено на підприємство незалежно від часу настання страхового випадку. Оскільки позивач звернувся до суду 21 червня 2016 року, він не має права на відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Артемівську Донецької області.

Отже, порівняння наведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, дає підстави для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Підставою подання заяви про перегляд управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області зазначає те, що позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди 10 липня 2015 року, коли діяв Закон № 1105-XIV у новій редакції, яка не передбачала можливості стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої потерпілому від нещасних випадків на виробництві. Отже, до спірних правовідносин не може бути застосована редакція цього Закону, яка діяла станом на день настання страхового випадку, та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц, провадження № 14-463цс18, дійшла висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105 у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв'язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов'язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача.

Оскільки страховий випадок з позивачем стався 08 червня 2004 року, застосуванню підлягає Закон № 1105 у редакції, чинній на цей час, про те, що обов'язок відшкодувати моральну шкоду покладається на відповідача.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII, у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої, частиною третьою статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII, підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська