Ухвала

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 496/4851/14-ц

провадження № 61-7835св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року у складі судді Буран В. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2019 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування і скасування державної реєстрації права власності, посилаючись на те, що з 20 вересня 2007 року він перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24 червня 2014 року. 18 червня 2008 року він отримав у дар земельну ділянку площею 0,10 га і житловий будинок по АДРЕСА_1 . 04 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_2 були укладені договори дарування, за якими він подарував відповідачу половину вказаного нерухомого майна. Однак через погані стосунки з ОСОБА_2 на час укладення зазначених договорів він перебував у постійному емоційному стресі, що заважало йому повною мірою прогнозувати наслідки власних дій і усвідомлено приймати рішення, тобто на момент вчинення оспорюваних правочинів він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: визнати недійсними договори дарування від 04 вересня 2013 року; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки та житлового будинку.

Судами справа розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування, посвідчений 04 вересня 2013 року приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Зезиком В. А., за яким ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .Визнано недійсним договір дарування, посвідчений 04 вересня 2013 року приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Зезиком В. А., за яким ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 . Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га та 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що під час укладання спірних договорів дарування позивач за своїм психічним станом не міг у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідачем не надано доказів на спростування висновків судових експертиз, як і доказів на обґрунтування своїх заперечень проти позову.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 березня 2019 року апеляційну скаргу представника представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У квітні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до статті 225 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не можуть покладатися висновки експертиз, що ґрунтуються на припущеннях. Проведеними у цій справі експертизами не встановлено абсолютної неспроможності ОСОБА_1 в момент укладення спірних договорів дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено про істотний вплив обставин і порушень психічної діяльності. Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представників відповідача про відкладення розгляду справи.

У липні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку. Апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання представників відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки їх поведінка свідчила про затягування судового процесу.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 04 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Біляївського районного суду Одеської області.

13 серпня 2019 року справа № 496/4851/14-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція та висновки Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Частиною першою статті 404 ЦПК України визначено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі 465/1217/16-ц (провадження № 61-1333св18).

Необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеному у вказаній постанові, викликана тим, що взявши за основу акт судово-психіатричної експертизи про те, що на час укладення оспорюваного договору довічного утримання позивач за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Однак з наведеними висновками погодитися не можна з огляду на таке.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

При цьому підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14.

У постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з таким висновкомВерховного Суду щодо застосування положень статті 225 ЦК України.

Враховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі 465/1217/16-ц (провадження № 61-1333св18), яка ухвалена за часом пізніше без відступлення від існуючого правового висновку Верховного Суду щодо застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах в порядку, встановленому частинами першою-другою статті 403 ЦПК України.

Щодо клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

23 вересня 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з клопотанням, в якому просив постановити ухвалу про зупинення виконання рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року та постанови Одеського апеляційного суду від 27 березня 2019 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини восьмої статті 394 ЦПК України за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії.

Згідно з частиною першою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Клопотання про зупинення виконання (дії) судового рішення має бути мотивованим, містити достатні та обґрунтовані підстави для зупинення виконання судового рішення, підтверджені певними доказами, зокрема, у разі відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду має бути надано копію такої постанови. Вирішуючи питання про зупинення виконання (дії) судового рішення або його дії, суд касаційної інстанції враховує існування об`єктивної необхідності у цьому, зокрема у разі ймовірності утруднення повторного розгляду справи внаслідок можливого скасування судового рішення, забезпечення дотримання балансу інтересів сторін, запобігання порушенню прав осіб, які брали участь у справі та які не брали такої участі, але рішенням суду вирішено питання про їх права, свободи чи обов`язки.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 27 березня 2019 року, було визнано недійсними оспорювані договори дарування та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га та 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Такі судові рішення не підлягають примусовому виконанню, а відтак і немає підстав для зупинення їх виконання.

Керуючись статтями 394, 403, 404, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про зупинення виконання рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року та постанови Одеського апеляційного суду від 27 березня 2019 року.

Передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування і скасування державної реєстрації права власності за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2019 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов