ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/276/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), Пєнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.

за участю представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянув у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу 686/18047/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 20 грудня 2018 року (суддя Карплюк О.І.) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа - Хмельницький РВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області, про визнання права власності та виключення майна з акта опису.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та представника апелянта, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду ОСОБА_4 зазначив, що з 05 жовтня 1976 року по 09 вересня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, яка в період шлюбу на підставі рішень Рідкодубської сільської ради народних депутатів від 30.03.1996 року та від 16.10.1996 року №28 набула у власність житловий будинок і земельну ділянку площею 0,505 га по АДРЕСА_1. На даний час йому стало відомо, що на виконанні у Хмельницькому РВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області перебуває виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 боргу, у межах якого постановою державного виконавця районного відділу ДВС Хмельницького МРУЮ від 12.03.2016 року і постановою заступника начальника Хмельницького РВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області від 08.02.2017 року накладено арешт на все належне боржнику майно, у тому числі і на належні сторонам будинок та земельну ділянку та встановлено заборону щодо його відчуження.

Посилаючись на те, що вищезазначені житловий будинок та земельна ділянка були набуті відповідачкою під час шлюбу та в силу ст.ст. 22, 24, 28 КпШС України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки сторін у якому є рівними, позивач вважає, що накладенням на них арешту та оголошенням заборони на відчуження майна порушуються його права щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном. У зв'язку з чим ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки площею 0,55 га по АДРЕСА_1, виключивши його частку у майні з актів опису та арешту від 12.03.2016 року та 08.02.2017 року. Крім того, одночасно з поданим позовом ОСОБА_4 подав заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 10 серпня 2018 року заяву ОСОБА_4 задоволено. Заборонено державному виконавцю Хмельницького районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області виставляти на загальні торги (аукціон) та їх реалізацію земельну ділянку площею 0,505 га та домоволодіння по АДРЕСА_1, які належать на праві власності ОСОБА_6

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 20 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 10 серпня 2018 року скасовано.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку та вказує, що рішення постановлено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права і підлягає до скасування. На підтвердження доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначив, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, розглянув спір у присутності відповідачки ОСОБА_6, що виключало проведення заочного розгляду справи, та за відсутності її пояснень і заперечень щодо права позивача на частку в спільному майні подружжя прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Так як видача ОСОБА_6 свідоцтва про право власності на домоволодіння відбулось у рамках виконання постанови КМУ «Про порядок державного обліку житлового фонду» від 11.03.1985 року №105 і між сторонами відсутній матеріально-правовий спір з приводу статусу майна, як спільної сумісної власності подружжя, апелянт вважає необґрунтованою вимогу суду щодо надання доказів на здійснення будівництва житлового будинку за спільні кошти сторін і такі твердження суду, на думку апелянта, суперечать висновку, що викладений в ухвалі Хмельницького міськрайонного суду від 20.09.2016 року. Відмовляючи у задоволенні позову, суд також не врахував той факт, що житловий будинок по АДРЕСА_1 станом на 01.01.1991 року був колгоспним двором, в якому позивач з 1980 року по даний час залишається зареєстрованим. Також апелянт вказує, що під час розгляду справи суд у порушення вимог п. п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України не роз'яснив учасниками судового процесу їх процесуальні права та обов'язки, у зв'язку з чим ОСОБА_4 вважає висновок суду щодо неподання сторонами клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачем Хмельницького РВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області необґрунтованим.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_6, підтримали апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Відповідач ОСОБА_8 заперечив проти доводів апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_4 та представник Хмельницького РВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області до суду не з'явилися, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином, від представника Хмельницького РВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. ОСОБА_4 про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи та представника позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на слідуюче.

Так, в силу положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем належними та допустимими доказами факту спільної участі подружжя коштами або працею в набутті спірного майна.

Однак, такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам матеріального права та фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Встановлено та сторонами не заперечується, що з 05.10.1976 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 09.09.2016 року розірвано.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, виданого 10.02.2005 року на підставі рішення Рідкодубської сільської ради народних депутатів Хмельницького району Хмельницької області «Про оформлення права особистої власності на житлові будинки громадян проживаючих в селах Рідкодуби та Лапківці Хмельницького району» від 16.10.1996 року №28, власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 (а.с. 11, 60).

Також, на підставі рішення Рідкодубської сільської ради народних депутатів Хмельницького району Хмельницької області від 30.03.1996 року ОСОБА_6 отримала у приватну власність земельну ділянку площею 0,505 га, з яких: 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,255 га для ведення підсобного господарства по АДРЕСА_1, що підтверджується копією державного акту на право власності на землю від 16 червня 1997 року, Серії НОМЕР_2 (а.с.12).

Встановлено, що на примусовому виконанні у Хмельницькому РВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа №686/2726/15-ц Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11.09.2015 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 заборгованості в сумі 507 722 грн.

У зв'язку з невиконанням боржником рішення суду, державним виконавцем проведено опис та накладено арешт на нерухоме майно боржника - житловий будинок (акт опису та арешту майна від 12.03.2016 року) та земельну ділянку площею 0,505 га по АДРЕСА_1 (акт опису та арешту майна від 08.02.2017 року), власником якого є ОСОБА_6 (а.с. 16-19).

Апеляційним судом встановлено, що спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 є колгоспним двором. І ця обставина підтверджується довідкою Чорноострівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області від 26.05.2017 року №313 (а.с. 61).

Разом з тим, судова колегія відхиляє як доказ довідку Чорноострівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області без номера, дати та кутового штампа щодо проживання та реєстрації станом на 16.10.1996 року в житловому будинку по АДРЕСА_1 с. Рідкодуби Хмельницького району ОСОБА_6 та ОСОБА_4, оскільки цей доказ підтверджує факт реєстрації та проживання останніх лише на дату 16.10.1996 року (а.с. 62).

Однак, як вбачається із постанови Хмельницького апеляційного суду від 31.10.2018 року у справі №686/2726/15-ц за скаргою ОСОБА_4 про визнання дій начальника Хмельницького районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області незаконним та зняття арешту, спірне домоволодіння АДРЕСА_1 згідно виписок з погосподарської книги станом на 15.04.1991 року мало статус колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_6, членами двору - її дочка ОСОБА_9 та чоловік ОСОБА_4 (а.с. 89-92).

В силу ч. 2 ст. 30 КпШС України права подружжя на володіння, користування і розпорядження власністю колгоспного двору регулюються Цивільним кодексом Української РСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 123 зазначеного Кодексу розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР N885-XII був введений в дію Закон України "Про власність".

Згідно з роз'ясненнями, що викладені в п. 6 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення цього існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Тобто, в разі віднесення господарства до колгоспного двору кожен його член має право на частину майна двору в рівних частках.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що спір щодо майна колгоспного двору має вирішуватися за нормами, що регулювали власність двору, а саме: право власності на майно, що належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів.

Отже, ОСОБА_4, будучи членом колгоспного двору за адресою АДРЕСА_1, має право на частку майна зазначеного двору. З огляду на те, що до членів цього колгоспного входили ОСОБА_6, ОСОБА_4 та їхня дочка ОСОБА_9, тому розмір частки кожного з них, як члена колгоспного двору, становить по 1/3.

Згідно ч. 2 ст. 30 ЗК України 1992 року (в редакції на час прийняття рішення Рідкодубської сільської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_6 спірної земельної ділянки) при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Оскільки ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 є співвласниками майна колгоспного двору: будинковолодіння АДРЕСА_1, тому і земельна ділянка з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га відповідно до принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, належить ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_9

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що не підлягає до задоволення вимога позивача про визнання за ним права власності саме на 1/2 будинковолодіння та земельної ділянки площею 0,25 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 як такого, що набуте ним та ОСОБА_6 під час зареєстрованого шлюбу згідно ст. 22 КпШС України.

А тому оскаржуване рішення в частині відмови у позові про визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину будинковолодіння та земельної ділянки площею 0,25 га підлягає до скасування.

Також, апеляційний суд вважає, що не підлягає до задоволення позов ОСОБА_4 в частині визнання за ним права власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,255 га з цільовим призначенням для ведення підсобного господарства, як спільне майно подружжя виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В силу ч. ч. 1, 2 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N15 "Про приватизацію земельних ділянок", Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року N 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_6 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Судова колегія вважає, що земельна ділянка площею 0,255 га з цільовим призначенням для ведення підсобного господарства, яка набута ОСОБА_6 у власність внаслідок приватизації на підставі рішення Рідкодубівської сільської ради Хмельницького району від 30.03.1996 року не є майном, що належить до спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_6 внаслідок одержання частки із земельного фонду.

Посилання позивача на те, що ця земельна ділянка є спільним майном подружжя, адже лише положеннями ст. 57 СК України, що введені в дію Законом України №4766-У1 від 17.05.2012 року визначено, що набуті за час шлюбу внаслідок приватизації земельні ділянки, що перебували у її, його користуванні є особистою приватною власністю і дія цієї статті не має зворотної сили в часі є такими, що не заслуговують на увагу, адже відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» №4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 12 червня 2012 року.

Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Суд першої інстанції на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, допустив неправильне тлумачення вказаних вище норм матеріального права, у зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 20 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа - Хмельницький РВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області, про визнання права власності та виключення майна з акта опису відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2019 року.

Судді (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. Пєнта

(підпис) О.І.Талалай

Згідно з оригіналом

Суддя апеляційного суду А.П. Корніюк