Житомирський апеляційний суд
Справа №274/3837/15-ц Головуючий у 1-й інст. Хуторна І.Ю.
Категорія 26 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року

Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Житомирі апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області ухвалене суддею Хуторною І.Ю. у місті Бердичіві 13 квітня 2016 року по цивільній справі № 274/3837/15-цза позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У серпні 2015 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив ухвалити рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №ZRJ0AE від 04.07.2008 в сумі 80 423,41 грн, що складається з: 76 355,63 грн пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, штрафів в розмірі 250,00 грн (фіксована складова) і 3 817,78 грн (процентна складова), яка утворилася станом на 10.07.2015 та судові витрати.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZRJ0AE від 04 липня 2008 року у розмірі 1 533,00 грн пені. У задоволенні позову в частині штрафів у розмірі 4 067,78 грн відмовлено за безпідставністю, в частині стягнення пені у розмірі 503,63 грн відмовлено за пропуском строку давності звернення з позовом до суду. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 19 липня 2016 року рішення Бердичівського міськрайонного суду від 13 квітня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку, суд виходив із того, що зловживання кредитором своїми правами призвело до суттєвого збільшення заборгованості, відповідач був позбавлений можливості реалізувати предмет застави та погасити заборгованість, а тому фактично відбулося прострочення кредитора. Отже, відповідно до ст. 613 ЦК України відповідач не повинен сплачувати нараховану банком заборгованість за час прострочення кредитора.

Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року рішення Апеляційного суду Житомирської області від 19 липня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення суду скасувати в частині частково задоволених позовних вимог про стягнення пені, винести нове - про задоволення позовних вимог у цій частині у повному обсязі. Зокрема зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні справи по суті не було враховано, що згідно п.14.10 кредитно-заставного договору № ZRJ0AE від 04.07.2008 нарахування неустойки здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобовязання повинно було бути виконане відповідною стороною. Останнє погашення заборгованості по кредиту відбулося 01.10.2014, Банк з цим позовом звернувся до суду у серпні 2015 року. Отже, часткове задоволення судом вимог щодо стягнення пені є незаконним та не відповідає умовам кредитного договору і обставинам справи.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення суду скасувати, винести нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Зазначає, що є безпідставними посилання суду першої інстанції на те, що відповідачем не оспорювалася правильність нарахування пені, оскільки останнім до суду було направлено заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, а тому і не ставилося питання щодо вірності чи не вірності нарахування пені та штрафів. Позивач до суду звернувся 18.08.2015, тобто після двох років припинення дії основного договору. Отже, нарахування будь-яких неустойок після спливу дії основного договору, після одного року, є безпідставними. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення неустойки в сумі 1 533,00 грн за період з 2014 року по день звернення до суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено, що 04.07.2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № ZRJ0AE, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 43 561,79 грн для купівлі автомобіля зі строком повернення до 03 липня 2013 року та сплатою 22,08 % річних, шляхом сплати щомісячних платежів з «24» по «28» число кожного місяця. В забезпечення належного виконання зобовязань за кредитним договором відповідач передав у заставу автомобіль марки Peugeot 206, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 8-16 том 1).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 626, ст.ст. 627, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти ( стаття 1054 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (статтею 611 ЦК України).

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що з квітня 2010 року відповідачем не вносилися кошти на погашення боргу за кредитним договором (а.с. 5-7 том 1).

07 квітня 2010 року автомобіль марки Peugeot 206, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_1 був переданий кредитному інспектору ПАТ КБ «Приватбанк» для реалізації його шляхом продажу для погашення заборгованості за кредитним договором № ZRJ0AE, про що свідчить Акт прийому автомобіля (а.с. 227 том 1).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 07 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 26.12.2011, задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист права власності. Дії посадових осіб Банку щодо вилучення автомобіля визнано незаконними та зобовязано повернути позивачу автомобіль марки Peugeot 206, 2004 року випуску (а.с. 209-210 том 1).

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 25 січня 2013 року задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставлене майно. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZRJ0AE від 04.07.2008, яка станом на 06.07.2012 становить 75 682,74 грн, з якої: 34 499,67 грн заборгованості за кредитом, 12 704,28 грн - по процентам за користування кредитом; 2 747,32 грн - по комісії за користуванням кредитом; 21 889,43 грн - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250,00 грн - штрафу (фіксована частина), 3 592,04 грн - штраф (процентна складова). Вилучено у ОСОБА_1 та передано в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» предмет застави - автомобіль PEUGEOT, модель: 206, рік випуску: 2004, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: VF32CHFXFXP44040348, реєстраційний номер: АМ 2104 АТ, що належить на праві власності ОСОБА_1; комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля PEUGEOT, модель: 206, рік випуску: 2004, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: VF32CHFXFXP44040348, реєстраційний номер: АМ 2104 АТ, що належить на праві власності ОСОБА_1 Звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль PEUGEOT, модель: 206, рік випуску: 2004, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: VF32CHFXFXP44040348, реєстраційний номер: АМ 2104 АТ, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк», з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного замість втраченого, зі знаттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України по Свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України (а.с. 224-225 том 1).

Зі змісту довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 19.07.2016 вбачається, що Банком 30 вересня 2014 року реалізовано предмет застави за кредитним договором № ZRJ0AE від 04.07.2008, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 у вигляді автомобіля PEUGEOT, 206, 2004 року випуску, за ціною 57 000,00 грн. Кошти були розподілені наступним чином: 34 499,67 грн тіло кредиту; 17 366,08 грн відсотки та комісія; 4 924,04 грн. пеня; 209,41 грн витрати, пов'язані з реалізацією авто (зняття ТЗ з реєстрації) а.с. 220 том 1).

З розрахунку заборгованості за договором кредиту за період 10.07.2014 по 10.07.2015 вбачається, що борг за кредитом у розмірі 34 499,67 грн, відсотками 14 243,69 грн, 3 122,39 грн комісії та 4 924,84 грн пені погашено у жовтні 2014 року за рахунок реалізації вилученого банком у відповідача автомобіля, переданого у заставу (а.с. 129 том 1).

Пунктом 14.2. Договору передбачено, що у випадку порушення Позичальником зобов'язань, передбачених пунктами 6.2.2 та 6.2.3 Договору, щодо сплати винагород та процентів, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

Згідно пункту 14.3. Договору, у випадку порушення Позичальником зобов'язання щодо повернення основної суми Кредиту, передбаченого пунктом 6.2.4. Договору, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0.15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

У звязку із несвоєчасним виконанням грошових зобовязань за договором за період з 22.12.2008 по 10.07.2015 банком було нараховано пеню у розмірі 81 419,06 грн, з якої 5 063,43 грн, погашено, в тому числі списано. Всього борг за пенею складає 76 355,63 грн. Також Банком, відповідно до п. 14.9 Договору, було нараховано штрафи у розмірі: 250, 00 грн (фіксована частина) та 3 817, 78 грн (процентна складова) а.с. 7, 8, 129 том 1).

Пунктом 14.9 Договору передбачено, що при порушенні Позичальником будь-якого грошового зобовязання за Договором понад 30 календарних днів, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов'язується сплатити Банку штраф у розмірі 250, 00 грн та 5% від суми невиконаного зобовязання.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованих штрафів фіксованої частини та процентної складової зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З укладеного між сторонами кредитного договору (п. 14.2, 14.3,14.9) вбачається, що штраф і пеня у даному випадку є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те сааме порушення. Дана правова позиція висловлена у постанові ВСУ від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15.

Крім того, нарахування штрафів на борг за пенею суперечить положенням статті 550 ЦК України, відповідно до якої проценти на неустойку не нараховуються.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором, пеня, яка була нарахована банком за період з 22 грудня 2008 року по 10 липня 2015 року складає 76 355,63 грн. Розрахунок Банку відповідачем не спростований.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було враховано його заяви про застосування наслідків пропуску строку (позовної давності) щодо стягнення пені є безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Разом з тим, сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (ч. 2 ст. 6 ЦК України). Згідно ч. 3 цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 1 ст. 259 ЦК передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 14.11 Кредитного договору передбачено, що строк давності за неустойкою сторонами договору збільшено до 5 років (а.с. 15 том 1). Договір у цій частині відповідачем не оспорений та є чинним.

Оскільки сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за вимогами про стягнення неустойки і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам ст. 6 і ч. 1 ст. 259 ЦК України, розрахунок розміру пені має бути проведено в межах строку збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором.

Матеріали справи свідчать про те, що борг у квітні 2014 року погашено за рахунок коштів отриманих з примусової реалізації автомобіля, відповідач добровільно коштів на погашення заборгованості не вносив, отже строк давності не переривався. А тому, судом першої інстанції правомірно відмовлено у стягнення пені, нарахованої до 18.08.2010 у розмірі 503,63 грн у звязку з пропуском строку, оскільки банк звернувся з позовом до суду 18 серпня 2015 року.

Частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Матеріалами справи достеменно встановлено, що станом на квітень 2010 року простроченої заборгованості за кредитом не було, борг за відсотками був незначний. Автомобіль після його вилучення працівниками банку у відповідача у квітні 2010 року, фактично було реалізовано лише у 2014 році. Доказів того, що банком пред'являлися будь-які претензії до ОСОБА_1 з приводу невиконання ним умов договору за період з 2010 по 2014 роки суду не надано.

Враховуючи те, що до моменту вилучення працівниками банку предмету застави, відповідачем частково виконувалися зобов'язання за кредитним договором, зменшення пені відповідатиме принципам справедливості, розумності та добросовісності. За таких обставин, судом першої інстанції при постановленні судового рішення було правильно враховано, що решта розміру пені в сумі 75 852 грн підлягає зменшенню до 1 533 грн, а саме до суми нарахованої пені за один рік, що передував зверненню з цим позовом до суду, оскільки значно перевищує розмір збитків.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Будь-яких належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст складено 15.03.2019.