Справа № 489/5148/18 Головуючий у 1-й інстанції Тихонова Н.С.
Провадження №22ц/812/601/19 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
Провадження №22ц/812/602/19
Провадження №22ц/812/603/19
Провадження №22ц/812/627/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Горенко Ю.В.,

за участю: відповідачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

заінтересованої особи - ОСОБА_4 ,

представника відповідачів - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 січня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Тихонової Н.С. в залі суду в місті Миколаєві о 14 годині 43 хвилині зі складанням його повного тексту 7 лютого 2019 року , по справі

за позовом

ОСОБА_6 як правонаступника ОСОБА_7

до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу

Ємельянова Наталя Валеріївна

(далі - приватний нотаріус Ємельянова Н.В.),

приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу

Барсков Артем Вікторович

(далі - приватний нотаріус Барсков А.В.),

про визнання договорів дарування недійсними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

20 серпня 2018 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи - приватний нотаріус Ємельянова Н.В. і приватний нотаріус Барсков А.В., в якому просив визнати недійсними: договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 13 листопада 2015 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_1 ; договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений 23 листопада 2015 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також зобов`язати державного чи приватного нотаріуса внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач зазначав, що у жовтні 2015 року він звернувся до ОСОБА_8 з позовом про стягнення боргу у розмірі 2 439 090 грн. за договором позики, який просив забезпечити шляхом накладення арешту на спірні житлові будинки.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 1 березня 2016 року зазначений позов було задоволено, ухвалено про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 2 439 090 грн.

У червні 2018 року позивач довідався, що у період розгляду попереднього спору, а саме 13 та 23 листопада 2015 року ОСОБА_8 було укладено договори дарування спірних житлових будинків на користь своїх синів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та дружини ОСОБА_3

Зазначені правочини на думку позивача є фіктивними, оскільки укладені між близькими особами і з метою уникнути виконання рішення про стягнення на його користь коштів за договором позики.

У відзиві на позову заяву відповідач ОСОБА_8 вважав, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки на час укладення договорів дарування його сторони не могли передбачити задоволення або відмову у позові про стягнення боргу за договором позики, арешт на спірні будинки накладено не було, а саме майно того ж дня було передано обдарованим шляхом передачі ключів, тобто угоди фактично виконані, оскільки усі сторони за цими договорами бажали настання правових наслідків, передбачених їх умовами.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відзиву на позовну заяву не надали.

Одночасно з позовом ОСОБА_7 подана заява про забезпечення позовних вимог шляхом накладення арешту на спірні житлові будинки, яка ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 серпня 2018 року, де усунуто описку ухвалою того ж суду від 3 вересня 2018 року, задоволена частково.

У процесі розгляду справи, ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 грудня 2018 року позивачу ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні клопотання про прийняття заяви про зміну предмету позову.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2019 року позов ОСОБА_7 задоволено частково, ухвалено про визнання недійсними: договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 13 листопада 2015 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_1 , а також договору дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , укладеного 23 листопада 2015 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 В задоволенні інших вимог відмовлено.

Суд обґрунтовував своє рішення тим, що спірні договори дарування були укладені без наміру створення правових наслідків обумовлених ними, оскільки ОСОБА_8 був обізнаний про пред`явлений до нього позову з вимогою про стягнення боргу, а особи, що отримали нерухоме майно в дар є його близькими родичами, та після укладення угод сторони не змінили своє місце реєстрації та проживання.

В апеляційних скаргах відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати в частині визнання недійсними договорів дарування житлових будинків та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні таких позовних вимог, посилаючись на їх недоведеність позивачем та безпідставність висновків суду.

Заінтересована особа ОСОБА_4 також не погодився з рішення суду в частині задоволення вимоги про визнання недійсною угоди дарування будинку №72/1 , подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що суд допустив процесуальне порушення, так як розглянув справу, не залучивши його як останнього власника частини житлового будинку до участі у її розгляді, тим самим прийняв рішення, яким вирішив питання про його права та обов`язки як особи, що не брала участі у розгляді справи.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про зобов`язання вчинити певні дії учасниками справи не оскаржено.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року апеляційне провадження у справі зупинено, у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_7 до залучення до участі у справі його правонаступника.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року провадження по справі поновлено, залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_7 його спадкоємця ОСОБА_6 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скаргах доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення із наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_7 частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність підстав для визнання договорів дарування недійсними за ознаками фіктивності, так як спірні угоди укладені між близькими родичами та членами родини з метою ухилення позичальника від виконання своїх зобов`язань перед позивачем як кредитором за договором позики.

З такими висновками суду в частині задоволення позову слід погодитися, оскільки вони відповідають нормам матеріального права.

Так, статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність та у відповідності до статті 719 того ж кодексу договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини 3 статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

При вирішенні справи судом встановлено, що в жовтні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договорами позики від 30 вересня 2009 року і від 30 вересня 2012 року на суми еквівалентні 40 000 і 20 000 доларам США з процентами, які позичальник зобов`язався повернути у строк до 20 грудня 2012 року і 30 вересня 2013 року відповідно, але свої зобов`язання не виконав (т. 1 а.с.5). У якості забезпечення судового рішення при розгляді справи, 24 листопада 2015 року, накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_2

Одночасно із таким зверненням кредитора до суду, а саме 13 листопада 2015 року позичальник ОСОБА_8 , який є батьком відповідача ОСОБА_1 , уклав із сином угоду, за якою подарував останньому належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 , вартістю дару на суму в 202 648 грн.. Договір посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований у відповідному державному реєстрі.

В пункті 8 договору дарування зазначено, що дарувальник та обдарований розуміють умови цього правочину та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що зазначений договір не носить характер фіктивного чи удаваного правочину і не є зловмисним, та відповідно до п. 10 здійснили символічну передачу предмету договору ( т.1.а.с. 82-84).

У подальшому, 23 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_8 , який перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 та є батьком іншого відповідача ОСОБА_2 , уклав з сином та дружиною другий договір дарування належного йому на праві власності іншого житлового будинку АДРЕСА_2 , за яким безоплатно передав його як дар вартістю в 245 416,00 грн. у власність відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , кожному в рівних частках. Договір посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований у відповідному державному реєстрі.

Відповідно до п.п. 5, 6 договору дарувальник передав обдаровуваним, а обдаровані прийняли житловий будинок, на підтвердження чого в присутності нотаріуса були передані ключі від будинку та технічний паспорт, та підтверджують, що договір не носить характер фіктивного чи удаваного правочину і не є зловмисним ( т.1.а.с. 85-88).

В той же час, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 1 березня 2016 року позов ОСОБА_7 задоволено, ухвалено про стягнення суми заборгованості за договором позики і процентами, та за судовими витратами на загальну суму 2 439 090,00 грн. (т.1 а.с.5).

З часу ухвалення цього рішення і на протязі розгляду справи про визнання угод недійсними, відповідачем ОСОБА_8 як боржником зобов`язання перед позивачем як кредитором не виконано.

Тому, дізнавшись, що боржник ОСОБА_8 , не виконуючи свого боргового зобов`язання, здійснив відчуження належного йому нерухомого майна на користь своїх родичів та членів родини, позивач як кредитор звернувся із даним позовом про визнання спірних угод недійсними за ознаками фіктивності.

Дійсно, цивільно-правовий договір (в тому числі і договір дарування) не може використовуватись учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своїх синів та дружини, після пред`явлення до нього позову кредитором про стягнення заборгованості, діє вочевидь недобросовісно та зловживає правами стосовно самого кредитора, оскільки укладає договори дарування, які порушують його (кредитора) майнові інтереси та направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Відтак, наслідком таких дій боржника може бути визнання цих договорів недійсним, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, визначених пунктом 6 статті 3 ЦК України та недопустимості зловживання правом у відповідності до частини 3 статті 13 ЦК України.

За такого, суд першої інстанції, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить Цивільному кодексу України, на думку судової колегії, врахував, що по-перше, відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; по-друге, майно відчужене на підставі безвідплатного договору; по-третє, майно відчужене на користь близького родича та члена родини; в-четверте, після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На переконання колегії суддів, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного ОСОБА_8 майна відбулося з метою уникнення звернення кредитором стягнення на його майно як боржника за виниклими зобов`язаннями.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фіктивного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин, укладений із родичами та членами родини, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на його майно та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Крім цього, такі висновки суду узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 3 липня 2019 року при розгляді справи №369/11268/16-ц, де зазначається, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства, посилаючись також на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Отже, при з`ясуванні та встановлені зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що 15 лютого 2017 року відповідач ОСОБА_1 уклав із своїм двоюрідним братом (племінником відповідача ОСОБА_8 ) ОСОБА_4 договір дарування 57/100 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за яким безоплатно передав ОСОБА_4 у власність дар, який сторони оцінили в 85 215,00 грн.. Зазначений договір також посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований у відповідному державному реєстрі.

Посилаючись на ці обставини, новий власник частини майна ОСОБА_4 оскаржив судове рішення в частині переданої йому, у подальшому, у власність частки нерухомості, та зазначив, що суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив процесуальне порушення, так як не залучив його до участі у справі та вирішив питання про його права та обов`язки.

Разом з тим, вимог щодо дійсності угоди від 15 лютого 2017 року, укладеної між відповідачем ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , позивачем ОСОБА_7 не заявлялося, у зв`язку з чим у суду підстав залучати ОСОБА_4 у якості відповідача не було.

Сам правочин від 15 лютого 2017 року ніким не оспорено, а, за такого, він є чинним та не припиняє право власності ОСОБА_4 на частку у майні.

Відтак, судом першої інстанції при ухваленні рішення не було вирішення питання про права та обов`язки нового власника частини майна - ОСОБА_4 , а тому такі твердження не можуть бути підставою для скасування судового рішення в цій частині.

Щодо не залучення ОСОБА_4 при розгляді справи у якості третьої особи та обов`язковості для нього в наступному прийнятого судом рішення, то такі наслідки врегульовані статтею 54 ЦПК України, та не є таким процесуальним порушенням, яке може бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

За таких обставин рішення суду першій інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновків місцевого суду, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення, ухваленого з додержанням вимог матеріального права. В зв`язку з чим, апеляційна скарга в силу ч. 1 ст. 308 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський

О.В. Локтіонова