Справа № 408/1803/18-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року смт Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого Соболєва Є.О.

при секретареві Негоді В.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявами ОСОБА_1, заінтересована особа: Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, в яких заявник просить встановити факт, що ОСОБА_2 є її батьком, а також встановити факт смерті останнього, що помер на тимчасово окупованій території,

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи свої заяви ОСОБА_1 вказала, що 28 лютого 2018 року внаслідок дивертикулиту сигмовидної кишки, перебуваючи вдома на тимчасово окупованій території, а саме у м Довжанську Луганської області, помер її батько ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батька вона поховала на кладовищі у місті Довжанську. Оскільки Біловодським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Луганській області було відмовлено у реєстрації смерті її батька, який не зміг провести цю реєстрацію через те, що документи надані для реєстрації були видані органами непідконтрольними українській владі, заявник просить встановити факт смерті ОСОБА_2 у певний час, що необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка та подальшого оформлення права на спадщину.

Крім цього заявник просить встановити факт родинних відносин з померлим через неможливість прослідити родинний звязок із батьком, оскільки написання українською мовою по батькові у її паспорті відрізняється від написання імені батька записаного у його паспортних даних: так її по батькові у паспорті записане «Зиновіївна», а імя батька в його паспорті записане «Зіновей».

Після відкриття провадження у справах за заявами ОСОБА_1 її представником було заявлено клопотання про обєднання їх в одне провадження, яке було задоволене і справи щодо заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті та заяви про встановлення родинних відносин ухвалою суду були обєднані в одне провадження.

До початку розгляду справи по суті від представника заявник ОСОБА_3 надійшла заява, в якій вона просила обєднану справу розглядати за її відсутності та відсутності заявника.

Заінтересована особа Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану надіслав заяву, в відділ ДРАЦС просив розглядати справу за відсутності їхнього представника, заперечень проти заяви не мається.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно частини першої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України в судовому порядку може бути встановлений факт родинних відносин, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку встановлення цих фактів.

Із матеріалів про смерть ОСОБА_2 дійсно вбачається, що він помер на тимчасово окупованій території України, реєстрація смерті якого залежить від встановлення факту його смерті в судовому порядку.

Відповідно до вимог статті 317 Цивільного процесуального кодексу України з заявами про встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України можуть звертатись лише родичі померлого або їхні представники.

Так, із паспорту ОСОБА_2 та його картки фізичної особи платника податків йдеться, що імя ОСОБА_2 українською мовою в них записане «Зіновей», по батькові його зазначено «Георгійович». Російською мовою в паспорті імя ОСОБА_2 «Зиновей», по батькові «Георгиевич».

Такі ж самі імя та по батькові ОСОБА_2 російською мовою записані у його трудовій книжці та військовому квитку. Інші його документи містять записи його імя російською мовою «Зиновий».

Наведене вказує, що ці помилки у написання імя ОСОБА_2 виникли у своїй основі через недбалість осіб, які ці документи складали та видавали.

Такого ж виду помилка була допущена під час оформлення свідоцтва про народження заявника, де імя її батька російською мовою вказане «Зиновий», по батькові «Григорьевич», хоча по батькові заявника в цьому свідоцтві російською мовою записане «Зиновьевна». Таке ж по батькові заявника вказане і в свідоцтві про її шлюб, де вона під час укладення шлюбу взяла прізвище чоловіка «Попова».

Незважаючи на вказані помилки під час оформлення документів як на імя ОСОБА_2, так і на імя заявника, факт їхніх родинних відносин підтверджується записом матері заявника. Так, у свідоцтві про народження заявника її матірю записана російською мовою «Кичук Надежда Ивановна». А зі свідоцтва про шлюб батьків заявника вбачається, що прізвище, імя та по батькові нареченої російською мовою записане «Сухрукова Надежда Ивановна», яка після реєстрації шлюбу взяла прізвище чоловіка ОСОБА_2.

Усі в сукупності наведені докази дійсно підтверджують факт того, що заявник є рідною дочкою ОСОБА_2, тому її в цьому є доведеною.

Що стосується встановлення факту смерті батька заявника у певний час, який помер на тимчасово окупованій території, то з цього приводу слід зазначити таке.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник надала довідку про причину смерті, видану медичною установою, що розташована на окупованій території, згідно якого ОСОБА_2 помер у віці 92 роки 28 лютого 2018 року у місті Довжанську внаслідок дивертикулиту сигмовидної кишки. Також заявником були надані фотографії з місця поховання ОСОБА_2, накладні на його захоронення та письмові пояснення сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Оцінюючи довідку ро причину смерті, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Наведене свідчить, що факт смерті ОСОБА_2 є доведеним, тому й цю заяву ОСОБА_1 слід задовольнити.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяви ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт, що померлий 28 лютого 2018 року ОСОБА_2 є рідним батьком ОСОБА_1, яка зареєстрована за адресою: Луганська область, м Довжанськ, 1 пров. З. Космодемянської, 2/2, проживає як ВПО за адресою: м Харків, вул. Миру, 78/12, іпн. НОМЕР_1.

Встановити факт того, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянин України, який був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, помер 28 лютого 2018 року у місті Довжанську Луганської області внаслідок дивертикулиту сигмовидної кишки.

Рішення в частині встановлення факту смерті підлягає негайному виконанню та може бути оскаржене безпосередньо до Луганського апеляційного суду Луганської області протягом тридцяти днів з моменту його складання, яке набирає законної силу в порядку, визначеному у статті 273 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: