Головуючий суду 1 інстанції - Половинка В.О.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 426/2146/14-ц
Провадження № 22-ц/810/36/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 березня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Коротенка Є.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відоконференції в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Сватівського районного суду Луганської області від 04 жовтня 2017 року у складі судді Половинки В.О. в м. Сватове Луганської області

за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до укладеного договору № HAG4RX12760070 від 07 грудня 2006 року відповідач отримав кредит у розмірі 1413, 50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом відповідача в заяві.

В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 19 вересня 2014 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 27751,73 грн., яка складається з: 646,24 грн. - заборгованість за кредитом, 7905,06 грн. - по процентам за користування кредитом, 114,48 грн. - по комісії за користування кредитом, 17288,25 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1297,70 грн. - штраф (процентна складова).

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № HAG4RX12760070 від 07 грудня 2006 року в розмірі 27751,73 грн. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 11 грудня 2014 року позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 27751,73 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 18 травня 2017 року за заявою ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення скасовано заочне рішення Сватівського районного суду Луганської області від 11 грудня 2014 року.

Заочним рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 04 жовтня 2017 року позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 27751,73 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 12 лютого 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Сватівського районного суду Луганської області від 04 жовтня 2017 року залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення Сватівського районного суду Луганської області від 04 жовтня 2017 року та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Відповідач посилається на те, що останнє погашення заборгованості за вказаним договором було нею здійснено 14 травня 2007 року, тому підлягає застосуванню строк позовної давності.

Додатково ОСОБА_2 вказує, що в оскаржуваному рішенні суду зазначено, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послу, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 03 березня 2010 року, та Тарифами банку складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом у заяві, але договір підписано 07 грудня 2006 року і на той час діяли інші Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку, а не ті, які були затверджені через чотири роки після підписання вказаного договору.

Крім того, відповідач вказує на те, що, задовольняючи позов, в якому сума боргу перевищує суму кредиту у 42 рази, суд не застосував положення Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні розміру пені, оскільки визначений позивачем розмір заборгованості є непропорційно великим у порівнянні з розміром заборгованості по кредиту.

(2) Позиція інших учасників справи

В запереченнях від 14 березня 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» зазначило, що відповідачем були вчинені дії, які свідчать про визнання ним свого боргу перед банком, а саме 31 травня 2012 року останнім подано до банку заяву про перегляд розміру заборгованості, що є перериванням строків позовної давності (т. 1, а.с. 79-84).

У заяві від 07 травня 2018 року позивач зазначив, що посилання відповідача на пропуск позовної давності спростовується матеріалами справи, оскільки згідно розрахунку заборгованості останнє погашення за зазначеним кредитом відбулося 27 червня 2012 року (т. 2, а.с. 26).

Представник позивача, який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, доводи апеляційної скарги не визнав, просив рішення суду залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з'явився про дату, час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до укладеного договору № HAG4RX12760070 від 07 грудня 2006 року ОСОБА_2 отримала 07 грудня 2006 року кредит у розмірі 1413, 50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послу, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 03 березня 2010 року, та Тарифами банку складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом у заяві.

Оскільки відповідач тривалий час не виконував зобов'язання по договору, за ним утворилася заборгованість у розмірі 27751,73 грн., яка на час ухвалення рішення не погашена, тому суд першої інстанції вважав, що позов підлягає задоволенню.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності апеляційний суд вважає, що до такого висновку суд дійшов помилково, виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.

Із матеріалів справи вбачається, що 07 грудня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № HAG4RX12760070, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати відповідачу строковий кредит у сумі 1413,50 грн. шляхом перерахування коштів згідно з рахунком-фактурою № V120000024 від 07.12.2006 року на поточний рахунок № 0001 в АльфаБанк, а також 19,08 грн. на сплату щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту, 128,50 грн. одноразової винагороди, на строк 12 місяців з 07 грудня 2006 року до 06 грудня 2007 року включно, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 2 % на місяць на суму залишку заборгованості.

Зазначені умови викладені в заяві позичальника, яка 07 грудня 2006 року підписана ОСОБА_2.

Відповідач відповідно до заяви позичальника зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки, винагороди, комісії зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 14 по 18 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 152,97 грн. для погашення заборгованості за кредитом.

Також відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт), Тарифами складає між позивачем та відповідачем кредитно-заставний договір, про що свідчить його підпис на вказаній заяві та є доказом того, що сторони погодилися з умовами (т. 1, а.с. 5).

Таким чином, між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», яке змінило найменування на АТ КБ «Приватбанк», таОСОБА_2 було укладено кредитно-заставний договір, в якому сторони погодили суму коштів, яка надається за кредитним договором, відсоткову ставку за користування кредитними коштами, порядок повернення коштів, строк дії договору. Договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним.

Тому судом першої інстанції необгрунтовано зазначено в рішенні про те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послу, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 03 березня 2010 року, та Тарифами банку складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом у заяві, оскільки між сторонами виникли правовідносини зі споживчого кредитування.

В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим згідно розрахунку позивача станом на 19 вересня 2014 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 27751,73 грн., яка складається з: 646,24 грн. - заборгованість за кредитом, 7905,06 грн. - по процентам за користування кредитом, 114,48 грн. - по комісії за користування кредитом, 17288,25 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1297,70 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до ч. 3 статті 122 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Проте, судом першої інстанції під час вирішення питання про відкриття провадження у даній справі вимоги ч. 3 статті 122 ЦПК України виконанні не були.

Суд першої інстанції ухвалою від 31 жовтня 2014 року відкрив провадження у даній справі та призначив справу до розгляду у попередньому судовому засіданні без звернення до органу реєстрації місця перебування та місця проживання відповідача.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

В матеріалах справи міститься супровідний лист від 03.11.2014 року, адресований відповідачу про направлення копії ухвали про відкриття провадження у справі. Однак, матеріали справи не місять доказів як надсилання, так і вручення вказаного листа відповідачу.

Про дату, час та місце розгляду справи, призначеної на 11 грудня 2014 року відповідач викликався в суд через оголошення у всеукраїнській газеті «Урядовий кур'єр» (Т.1 а.с. 28).

Проте, суд першої інстанції застосувавши положення частини 9 статті 122 ЦПК України, які передбачають, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі, не звернув уваги, що в матеріалах справи містяться дані про зареєстроване місце проживання відповідача, тому порушив право відповідача знати про дату, час і місце судових засідань (частину другу статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції; право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства).

Оскільки відповідач не був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у визначений законом спосіб, то цесвідчить про не забезпечення дотримання принципу рівності сторін у процесі та змагальності, відповідно до яких кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них, тобто порушено право ОСОБА_2 на справедливий суд, встановлене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод та Конституцією України.

У зв'язку з не повідомленням ОСОБА_2 про судовий розгляд справи, остання була позбавлена можливості надати заперечення на позовну заяву, доводити перед судом переконливість своїх доводів, зокрема подати до Сватівського районного суду Луганської області заяву про застосування строку позовної давності.

У заяві від 19 квітня 2016 року про перегляд заочного рішення Сватівського районного суду Луганської області від 11 грудня 2014 року відповідач зазначав, що не був належно повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, останнє погашення заборгованості за договором здійснено ним 14 травня 2007 року, тому просив застосувати строк позовної давності.

На зазначені обставини відповідач посилається і в апеляційній скарзі на заочне рішення Сватівського районного суду Луганської області від 04 жовтня 2017 року.

Однак, суд першої інстанції при постановленні заочного рішення залишив поза увагою заяву відповідача про застосування позовної давності, унаслідок чого не перевірив дотримання позивачем за заявленим у жовтні 2014 року позовом строків виконання відповідачем окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

З урахуванням зазначених вище обставин апеляційний суд вважає необхідним прийняти заяву відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про дату, час і місце розгляду справи під час винесення заочного рішення 11 грудня 2014 року, а при повторному розгляді справи заява відповідача залишена поза увагою суду.

Саме такі висновки щодо застосування норм права до спірних правовідносин сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц,які відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ( стаття 610 ЦПК Україния).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання (статті 530,631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як зазначалося вище, сторони поряд з установленням строку дії кредитного договору, встановили й строки виконання відповідачем окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), а саме визначили період сплатиз 14 по 18 число кожного місяця у сумі 152,97 грн, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на підставі договору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України).

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Як вже зазналося вище, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця зазначеного, як кінцевий строк повернення кредиту. За умовами укладеного між сторонами договору кінцевий строк повернення кредиту 07 грудня 2007 року, тому строк позовної давності спливав 07 грудня 2010 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 07 грудня 2007 року заборгованість відповідача за тілом кредиту становила 972 грн. 35 коп., останній платіж в рахунок погашення заборгованості відповідачем був здійснений 27 червня 2012 року, який було спрямовано на часткове погашення заборгованості за відсотками та тілом кредиту. Заборгованість за тілом кредиту станом на 31 травня 2012 року становила 646 грн. 24 коп., яку просить стягнути позивач. З вимогами про стягнення заборгованості за кредитом публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду 28 жовтня 2014 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду, і просило стягнути заборгованість станом на 19 вересня 2014 року.

Посилання позивача на те, що строк позовної давності не пропущено, оскільки останнє погашення заборгованості за договором відбулося 27 червня 2012 року та відповідачем 31 травня 2012 року подано заяву про перегляд розміру заборгованості, що свідчить про визнання відповідачем боргу та є підставою переривання строку позовної давності є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Оскільки строк позовної давності зі сплати заборгованості за тілом кредиту сплив 07 грудня 2010 року, то звернення 31 травня 2012 року відповідача із заявою про перегляд розміру заборгованості та здійснення 27 червня 2012 року оплати в рахунок погашення заборгованості, тобто вчинення дій за межами строку позовної давності не свідчить про те, що перебіг строку позовної давності було перервано, так як переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу.

Твердження позивача про збільшення сторонами строку позовної давності до 5 років (п. 5.5 Умов договору) є безпідставним, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Із системного аналізу зазначених норм права випливає, що за взаємною згодою сторони можуть збільшувати тривалість позовної давності, встановленої законом і стосується це як загальних, так і спеціальних строків.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається із матеріалів справи, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких термін позовної давності по вимогам

про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю п'ять років, не містять підпису відповідача, тому не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. В заяві позичальника від 07 грудня 2006 року сторонами не погоджено про збільшення строку позовної давності. В матеріалах справи відсутній і окремий договір про збільшення строку давності.

Позивачем у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема, щодо збільшення строку позовної давності, не змінювалися.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року по справі № 202/26885/13-ц, Верховним Судом України у постановах від 11 лютого 2015 року за № 6-240цс14, від 11 березня 2015 року за № 6-16цс15, від 10 червня 2015 року за № 6-698цс15, 01 липня 2015 року за № 6-757цс15.

Оскільки сторонами не укладений договір у письмовій формі про збільшення позовної давності, як це передбачено статтею 259 ЦК України, а Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника відсутнє посилання на збільшення строку давності, тому положення пункту 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) про збільшення строку позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) до 5 років не підлягають застосуванню.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що на час звернення позивача до суду із позовом сплив трирічний строк позовної давності за кредитом, перебіг якого розпочався з 07 грудня 2007 року та сплив 07 грудня 2010 року.

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем доказів того, що заборгованість за тілом кредиту погашена у повному обсязі, суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, оскільки позивач до суду із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 646,24 грн. звернувся 28 жовтня 2014 року, то такі вимоги не підлягають задоволенню, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Щодо нарахування та стягнення процентів

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В заяві позичальника, яка підписана відповідачем зазначено, що процентна ставка за користування кредитом становить 2 % на місяць на суму залишку заборгованості.

Отже, виходячи з відсоткової ставки, зазначеної в заяві позичальника, відсоткова ставка на рік за укладеним сторонами договором складає 24% річних.

Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Як вже зазналося вище, перебіг позовної давності щодо місячних платежів зі сплати відсоків за користування кредитом починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця зазначеного, як кінцевий строк повернення кредиту. За умовами укладеного стронами договору кінцевий строк повернення кредиту 07 грудня 2007 року.

У пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

За таких обстававин колегія суддів вважає, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 07 грудня 2007 року позивач не мав права нараховувати відповідачу проценти за користування кредитними коштами.

Із наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем заборгованість по відсоткам за користування кредитом розрахована за період з 21 травня 2007 року по 19 вересня 2014 року в сумі 7905,06 грн. Дані обставини підтверджуються представником позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, оскільки право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилося, то вимога банку про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по процентами за користування кредитом за період з 07 грудня 2007 року по 19 вересня 2014 року в сумі 7508,97 грн. не підлягає задоволенню за необґрунтованістю. Оскільки позивач до суду із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості по процентами за користування кредитом за період з 21 травня 2007 року по 06 грудня 2007 року в сумі 396,09 грн. звернувся 28 жовтня 2014 року, а дії, які б свідчили про переривання відповідачем строку позовної давності в межах строку не вчинялися, то такі вимоги не підлягають задоволенню, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача комісії за користування кредитом в сумі 114,48 грн., то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

Умовами договору від 07.12.2006 року передбачено сплату щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 19,08 грн..

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача як на підставу стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом посилався на те, що комісія сплачується відповідачем щомісячно за надання фінансового інструменту.

Проте, у кредитному договорі від 07.12.2006 року не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються споживачу.

При цьому, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Тому вимога позивача про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за комісією в сумі 114,48 грн. не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення пені, штрафу

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (ст. ст. 610,611 ЦК України).

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені, штрафу.

Отже, не може бути стягнута пеня, штраф нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 пені в сумі 62,95 грн. за період з 03.04.2007 року по 06.12.2007 року не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Як зазначалося вище строк кредитування за договором від 06.12.2006 року сплив 07 грудня 2007 року, тому право кредитодавця нараховувати передбачену договором пеню припинилося з цієї дати.

Саме такі висновки щодо застосування норм права до спірних правовідносин сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц,які відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права.

За таких обставин колегія суддів вважає, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати пеню за кредитом, то після 07 грудня 2007 року позивач не мав права нараховувати відповідачу пеню за договором, тому вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 пені за період з 07.12.2007 року по 19.09.2014 року в сумі 17225,30 грн. не підлягають задоволенню за необґрунтованістю. Із цих підстав не підлягають задоволенню вимоги про стягнення 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1297,70 грн. штрафу (процентна складова) нараховані позивачем в жовтні 2014 року.

Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання зазначених вище положень закону Кабінет Міністрів України розпорядженням №1053-р від 30 жовтня 2014 року, та розпорядженням № 1275-р від 02 грудня 2015 року затвердив перелік населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція (АТО).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 13.03.2009 року має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (Т.1, а.с. 93).

Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» Сватівський район Луганської області входить у перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Отже, на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року.

Відповідно до п. 5.3 Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

Аналіз пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг дає підстави для висновку про те, що нарахування банком штрафу здійснюється під час звернення до суду із позовом. Дані обставини не заперечувалися представником позивача.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з відповідача 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1297,70 грн. штрафу (процентна складова), розрахунок якої здійснений наступним чином: 646,24 грн. заборгованість за кредитом + 7905,06 грн. заборгованість по відсоткам + 17288,25 грн. заборгованість з пені + 114,48 комісією х 5% .

Зазначені обставини свідчать про те, що банком нарахування штрафу здійснювалося в жовтні 2014 року, тобто під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами.

Суд першої інстанції даним обставинам належної правової оцінки не дав, не застосував до правовідносин сторін положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», тому дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині стягнення штрафу в сумі 500 грн. (фіксована складова), 1297,70 грн. (процентна складова) з відповідача.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1297,70 грн. штрафу (процентна складова) не підлягають задоволенню.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 27751,73 грн. слід скасувати відповідно до п.п.1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» доОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 646,24 грн., по процентам за користування кредитом за період з 21 травня 2007 року по 06 грудня 2007 року в сумі 396,09 грн., пені за період з 03 квітня 2007 року по 06 грудня 2007 року в сумі 62,95 грн. відмовити за пропуском строку позовної давності, а щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 07 грудня 2007 року по 19 вересня 2014 року в сумі 7508,97 грн., за комісією в сумі 114,48 грн., пені за період з 07 грудня 2007 року по 19 вересня 2014 року в сумі 17225,30 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1297,70 грн. штрафу (процентна складова) відмовити за необґрунтованістю.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно квитанції від 22.03.2018 року відповідачем понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1056 грн.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена, то з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1056 грн.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Сватівського районного суду Луганської області від 04 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задовленні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 646,24 грн., по процентам за користування кредитом за період з 21 травня 2007 року по 06 грудня 2007 року в сумі 396,09 грн., пені за період з 03 квітня 2007 року по 06 грудня 2007 року в сумі 62,95 грн. відмовити за пропуском строку позовної давності.

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 07 грудня 2007 року по 19 вересня 2014 року в сумі 7508,97 грн., за комісією в сумі 114,48 грн., пені за період з 07 грудня 2007 року по 19 вересня 2014 року в сумі 17225,30 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1297,70 грн. штрафу (процентна складова) відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ -14360570) на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1056 (одна тисяча п'ятдесят шість) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом поданння касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 березня 2019 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Є.В. Коротенко

М.В.Назарова