Справа № 308/628/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

06 вересня 2019 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Деметрадзе Т.Р.,

секретаря судового засідання - Стасьо К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м.Ужгород, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору.

Позовну заяву мотивуєтим, що 18.06.2007 року між ЗАТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 підписано Кредитний договір №MKMOG100000201 про надання кредиту в сумі 36800 дол. США із сплатою 1% за кожний місяць користування кредитними коштами, з кінцевим терміном погашення - 17.06.2027 року.

Під час укладання Кредитного договору Банк приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо валютних ризиків, кінцевої сукупної вартості кредиту, не вказав у договорі реальну річну відсоткову ставку та кінцеву загальну вартість кредиту, яку сплатила би позивач погашаючи кредит у порядку, визначеному Графіком погашення заборгованості. Тим самим Банк ввів в оману позивача щодо істотних умов договору - ціни та відсоткової ставки всупереч ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким чітко передбачено обов`язковий детальний розпис сукупної вартості кредиту та реальної відсоткової ставки.

Отже, внаслідок недотримання ПАТ «Приватбанк» «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ №168, договір або додаток до нього не містять розрахунку щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту у грошовому виразі. Банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позивач банку.

Так, банк не дотримався вимог законодавства: не зазначив реальної процентної ставки, не вказав абсолютного значення подорожчання кредиту, не подав інформації про вартість всіх супутніх послуг. Внаслідок цього споживача банк позбавив реальної можливості зробити свідомий вибір, щодо необхідності кредитування у обраному банку. Таким чином, відповідачем порушено права позивача, як споживача фінансових послуг.

Крім того, у відповідності до Постанови Правління НБУ №280 від 17.06.2004 року Постанови Правління НБУ №337 від 14.08.2003 р., Дозвіл НБУ на банківські операції банку дає право видавати готівку в іноземній валюті з каси банку виключно з поточного рахунку клієнта при наявності договору про відкриття банківського рахунку. Однак ні поточний, ні позичковий рахунок для вищезазначених цілей Приватбанком позивачу не відкривались, про що свідчить як відсутність будь-яких посилань на номера рахунків в кредитному договорі, так і самих банківських договорів з позивачем, тому це є також обманом з боку відповідача і в свою чергу, порушенням ЗУ « Про захист прав споживача» та ст.227 ЦК України.

Отже, договір з банком про відкриття поточного рахунку не складався, поточний рахунок в іноземній валюті для позивача не відкривався, заява на видачу готівки не складалась, в порушення вимог п.2.3 «Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України», затвердженої Постановою Правління НБУ від 20.10.2004 р., п.5 гл.1 розділу III та п.4 п.5 гл.3 розділу III «Інструкції про касові операції в банках України», затверджених Постановою Правління НБУ №337., п.2.1.1 «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітність в банках України», затвердженого Постановою Правління НБУ №566 від 30.12.1998 р. Положення гл.72 ЦК України та Положення про організацію здійснення касових операцій в ПАТ «Приватбанк».

Згідно вказаних банком документів у видатковому касовому ордері №1 від 18 червня 2007 року містяться відомості щодо суми 36800.00 дол. США еквівалент у гривнях 185840,00 грн. та реквізити рахунків, а саме: кошти знаходились на рахунку НОМЕР_1 та були перераховані на рахунок НОМЕР_2 , які не конкретизують валюту видачі коштів.

Оскільки Постановою Правління НБУ №280 затверджено план рахунків бухгалтерського обліку в банках України, які носять обов`язковий характер до застосування де чітко встановлено валютні рахунки, а саме визначено 29.... клас рахунків тільки на яких у валюті має вестись облік, а не 2233... та 1002... тому позивач вважає, що в даній операції використовувалась гривня. Це підтверджено висновком спеціаліста від 12 травня 2017 року.

З урахуванням вищенаведеного, спірний кредитний договір, як такий, що суперечить переліченим актам законодавства та зокрема ЦК, не відповідає вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже є недійсним.

Позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір №MKMOG10000201 від 18.06.2007 року на суму 36800 дол. США, укладений між ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Представник позивача у судове засідання не з`явився, при цьому до суду подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Так, представником відповідача до суду подано клопотання про застосування строків позовної давності до позовної заяви ОСОБА_1 , яка мотивована тим, що згідно вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно вимог ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, є підставою відмови у позові.

Відповідно до вимог ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Оспорюваний кредитний договір №MKMOG10000201 був укладений 18.06.2007 року. Таким чином, строк позовної давності сплинув 18.06.2010 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише в 2016 році.

Представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності.

Також, представником відповідача до суду подано заперечення проти позову, з якого вбачається, що відповідач виконав всі умови договору взяті на себе, видав кредит відповідно до норм чинного законодавства, на підставі та з дотриманням ч.3 ст.6 ЦК України, ст.526, ч.1ст.626, 627 ЦК України та ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Банком надано всю необхідну інформацію позивачу з приводу отримуваного кредиту, що підтверджується підписанням сторонами договору. Також позивач підтвердив прийняття пропозиції від банку шляхом підписання додаткової угоди №1 від 25.08.2015 року до кредитного договору №MKMOG10000201 від 18.06.2007 року, а також Додаток №1 «графік погашення», згідно якого сторони змінили валюту кредиту на гривню.

Таким чином, оскільки вся інформація з приводу кредиту була доведена до позивача, у відповідача відсутній умисел, а тому жодного обману зі сторони відповідача не могло бути.

Що стосується істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, на який посилається позивач, що виражається у встановленні відповідальності щодо сплати пені, то позивач вказує, що такі є безпідставними, оскільки пеня передбачена договором, з яким позивач був ознайомлений.

Окрім наведеного у запереченні зазначено, що укладаючи спірний кредитний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу і в момент укладення договору не мали будь - яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Так, згідно вимог ст.1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Разом з тим, що стосується права відповідача на видачу кредиту в іноземній валюті, то представник позивача в запереченнях вказує, що Банк має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов`язання за Кредитним договором №MKMOG10000201 від 18.06.2007 року відповідає вимогам законодавства.

Представник позивача в свою чергу також подав до суду заперечення, щодо заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яка мотивована тим, що відповідач стверджує, що позивач дізналась про порушення свого права в день укладення кредитного договору, а відтак строк для подання позову сплив через 3 роки після дати підписання договору.

При цьому зазначає, що відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що при розгляду спорів необхідно виходити з того, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг), які він придбаває. Тобто при укладенні кредитного договору позивач не мав можливості оцінити на предмет відповідності законодавству умов кредитного договору. Про невідповідність умовам законодавства умов кредитного договору відповідач дізнався тільки після здійснення аналізу Кредитного договору №MKMOGKD000201 від 18.06.2007 року адвокатом Ракущинець А.А. у 2015 році.

Також, представником позивача до суду подано спростування на заперечення відповідача проти позовної заяви, з яких вбачається, що банк не здійснив належно детальний, достовірний та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту у процентному та грошовому виразі з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса,страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; ...в порушення вимоги п.3.4 Правил, не зазначив належно та об`єктивно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; ...в порушення вимоги п.3.3 Правил, не зазначив належно та об`єктивно реальну процентну ставку; ...не визначив та не вказав належно і об`єктивно, про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; ...не зазначив відповідальність кредитора при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту (зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі) як того вимагають норми п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків»; ...всупереч вимоги ст.2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», банк не здійснив оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування; ...не встановив положення про інфляційне застереження; ...не встановив узгодженої домовленості про розрахунки індексації, щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки. Всі вказані недоліки є доказами дисбалансу прав і обов`язків, несправедливості та дискримінаційності умов оспорюваного договору №MKMOGKD000201 від 18.06.2007 року.

Також представником позивача до суду подано додаткові спростування законності заперечень відповідача на позовну заяву з яких вбачається, що позивач вважає, що п.2.3 договору за умови відсутності дзеркальної норми, яка б захищала права позивача у разі інфляції є несправедливим по відношенню до споживача.

Крім того п. 2.3 договору передбачено можливість банку: В односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом; На свій розсуд банк має право змінити умови договору; На свій розсуд в першу чергу відшкодовувати свої витрати; Самостійно приймати рішення про відступлення права вимоги за цим договором; Будь- яким способом доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість; право розірвати договір із споживачем та змінити умови договору на власний розсуд

Пунктом 2.2.7 договору кредиту установлене обов`язкове письмове узгодження з банком Договорів страхування.

В той же час в договорі №MKMOG100000201 від 18.06.2007 року відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: Не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків для Позичальника; Не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов`язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, іще до укладення такого договору; Не встановлено інфляційного застереження та відсутня належні дані і відомості відносно домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості. Не встановлено тип процентної ставки, яка обов`язково має визначатися кредитним договором відповідно ч.1 ст.1056-1 ЦУ України. Не розкриті переваги і недоліки пропонованих схем кредитування. Не надана методика, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користуванням ним. У банка відсутнє письмове підтвердження про ознайомлення позивача з вищенаведеною інформацією до підписання договору.

Також позивач вважає, що обмеження стосовно вільного обрання страхової компанії для виконання умов договору, свідчить про порушення банком Закону України «Про страхування» та ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», позбавляє її можливості приймати участь та визначати на що скеровувати кошти, які вона сплачує кошти в рахунок погашення кредиту, є порушенням її майнових прав, пов`язаних з володінням отриманих коштів, а тому ці пункти договору щодо неї також є несправедливими. Умови договору обмежують її права, як споживача та спростовують ствердження відповідача щодо відсутності дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін у договорі.

У відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує представник позивача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1, 2 та ч.3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено та підтверджується належними у справі доказами, що 18.06.2007 року між ЗАТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 підписано Кредитний договір №MKMOG100000201 про надання кредиту в сумі 36800 дол. США із сплатою 1 % за кожний місяць користування кредитними коштами, з кінцевим терміном погашення - 17.06.2027 року.

Відповідно до п.7.3 Договору кредиту забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека будинку: 3-х кімнатного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення сукупної вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту, відповідач не здійснював, в письмовій формі не викладав, до відома позичальника не доводив та з ним не узгоджував.

У відповідності до положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст.1054 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст.11 , ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування.

У ч.4 п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1)сума кредиту; 2)детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3)дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4)право дострокового повернення кредиту; 5)річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7)інші умови, визначені законодавством.

В п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З аналізу та вивчення матеріалів Кредитного договору №MKMOG10000201 від 18.06.2007 року, судом встановлено, що в його змісті є відсутніми встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме відповідач, при укладанні спірного кредитного договору з позичальником: не здійснив належно детальний, достовірний та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3 Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168; не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості згідно вимоги п.3.4 Правил; не визначив належно реальну процентну ставку в порушення вимоги п.3.3 Правил; не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, згідно вимоги п.3.3 Правил, шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем, як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; в порушення вимоги п.3.8 Правил, Банк не встановив застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків; всупереч вимоги п.3.4 Правил, не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи, а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням; всупереч вимоги п.8 ч.1 ст. 6 «Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових ринків», не визначив порядок припинення дії кредитного договору; в порушення вимоги п.6 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив істотної умови договору, про дострокове розірвання кредитного договору, що не є тотожним з достроковим поверненням кредиту; не визначив відповідальності кредитора при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту (зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі), як того вимагають норми ч.2 ст. 345 ГКУ та п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків»; в порушення вимоги ст.61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відсутнє застереження, щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення; не здійснив оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування згідно імперативної вимоги ст.2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; не встановив положення про інфляційне застереження та не узгодив домовленості, про розрахунки індексації, щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

У відповідності до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Отже, оскільки вище вказані обов`язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, і докази про це, не були надані суду та є відсутніми, за таких умов, суд прийшов до обґрунтованого та підставного висновку, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди, щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до умов п.7.1. Кредитного договору вбачається, що позивач надав позичальнику кредит з оплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,04 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

Відповідно до правила ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які розроблені у відповідності до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила).

У даних Правилах вказані обов`язкові умови із числа інших обов`язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Частиною 2 п.16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.03.2018 року по справі №308/628/16-ц за клопотанням позивача у справі призначено судово - економічну експертизу.

На адресу суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку від 03.08.2019 року №52/18-28 про не можливість проведення експертизи у зв`язку з тим, що для проведення експертизи недостатньо матеріалів, клопотання експерта про надання необхідних документів залишено без реагування.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.11.2018 року судом задоволено клопотання експерта про надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи та заяву представника позивача про витребування доказів. Вказана ухвала суду для виконання направлена на адресу відповідача.

Вимоги вказаної ухвали відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» виконано не було, у зв`язку з чим виконання експертом ухвали суду від 27.03.2018 року про проведення судово - економічної експертизи не було можливим.

Відповідно до ст.109 ЦПК України визначено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Отже, враховуючи, що проведення судово-економічної експертизи має суттєве значення по справі, для встановлення викладених позивачем у позовній заяві обставин, щодо факту введення банком позичальника в оману, при укладенні оспорюваного Кредитного договору №MKMOG10000201 від 18.06.2007 року, а також те, що відповідач ухилився від подання експерту необхідних документів, за таких обставин, суд дійшов висновку та вважає можливим, визнати факт, для з`ясування якого, було призначено судом проведення судово-економічної експертизи.

Окрім того, суд бере до уваги висновок спеціаліста по наданих на дослідження документах, щодо поставлених у Заяві Літвіх Р .М. від 03.04.2017 року питаннях.

Згідно вказаного висновку кошти за кредитним договором № MKMOG100000201 від 18.06.2007 р. видано у валюті гривня в розмірі 185840,00 грн. Фактична заборгованість за кредитом №MKMOG100000201 від 18.06.2007 р. станом на 25.08.2015 р. становить 20076,68 (двадцять тисяч сімдесят шість гривень шістдесят вісім копійок). Реальна відсоткова ставка по кредитному договору № MKMOG100000201 від 18.06.2007 р. становить 1% на місяць. Щомісячний платіж по вказаному кредитному договору № MKMOG100000201 від 18.06.2007 р. мав становити 2120,60 грн.

В межах наявних документів, реальна відсоткова ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту за Кредитним договором № MKMOG100000201 від 18.06.2007 року відповідно до умов Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007р., не визначені.

Внаслідок документального недотримання Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007р.) Кредитний договір № MKMOG100000201 від 18.06.2007 року та додатки до нього не містять розрахунку щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).

Зазначений висновок, щодо дослідження подорожчання кредиту та реальної ставки за договором про надання кредиту в іноземній валюті. А тому, суд оцінює зазначений висновок спеціаліста, як належний і допустимий доказ по справі.

Суд вважає, що даним висновком підтверджується, що позивач скористався тим, що відповідачу об`єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав відповідачу відомості , які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що документальне оформлення позивачем кредиту за Кредитним договором № MKMOG100000201 від 18.06.2007 р., не відповідає всім вимогам Закону та нормативно - правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин.

Таким чином, суд вважає, що під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, відповідач був введений в оману позивачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту.

А тому, волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені, суперечили його волевиявленню на укладання договору саме на таких умовах.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН Керівні принципи для захисту інтересів споживачів від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Ради Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), та Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Як вже вище зазначалось, в п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин вказано: При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним.

Поняття нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно з п.2 ч.1, ч.2, ч.1 п.7 ч.3, ч.6 ст.19 коментованого Закону, нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсні.

В ч.1 ст.230 ЦК України визначено: Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Омана так само як і обман, сприяє перекрученому формуванню волі учасника правочину, однак на відміну від обману не є результатом навмисних, цілеспрямованих дій іншого учасника правочину. Виникненню омани може сприяти відсутність належної обачності, часом самовпевненість учасника угоди або дії третіх осіб.

Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

В пункті 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Висновок спеціаліста підтверджує, що під час укладення кредитного договору Банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової річної ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вищенаведене приховування важливої, об`єктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, суд вважає таким, що свідчить про наявність умислу в діях позивача.

Таким чином, зіставляючи всі вище наведені в цій частині дані, факти і обставини справи (зокрема, щодо невідповідності цифрових показників реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) до коментованих норм та імперативних вимог Закону, суд прийшов до висновку: укладений позичальником ОСОБА_4 , Кредитний договір №MKMOG100000201 від 18.06.2007 року є укладений під впливом омани з боку Банку, що у відповідності до правила ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», розцінюється як елемент нечесної підприємницької практики, використання якої, є заборонено Законом.

В такому разі, укладений за таких умов спірний кредитний правочин є недійсним в силу ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв`язку із цим, суд вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання порушеним права відповідача як споживача фінансових послуг.

Отже, виходячи з вище наведеної обставини та у зіставленні до вимоги ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку, що спірний кредитний договір було укладено Банком, з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою коментованою нормою Закону.

Крім того, у відповідності до Постанови Правління НБУ №280 від 17.06.2004 року Постанови Правління НБУ № 337 від 14.08.2003 року, Дозволу НБУ на банківські операції банку є право видавати готівку в іноземній валюті з каси банку виключно з поточного рахунку клієнта при наявності договору про відкриття банківського рахунку. Однак ні поточний, ні позичковий рахунок для вищезазначених цілей Приватбанком позивачу не відкривались, про що свідчить як відсутність будь-яких посилань на номера рахунків в кредитному договорі, так і самих банківських договорів з позивачем.

Наведене в свою чергу також є обманом з боку відповідача і порушенням ЗУ « Про захист прав споживача» та ст.227 ЦК України.

Отже, договір з банком про відкриття поточного рахунку не складався, поточний рахунок в іноземній валюті для позивача не відкривався, заява на видачу готівки не складалась і не представлена відповідачем суду, в порушення вимог п.2.3 «Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України», затвердженої Постановою Правління НБУ від 20.10.2004 р., п.5 гл.1 розділу ІІІ та п.4, п.5 гл.3 розділу III «Інструкції про касові операції в банках України», затверджених Постановою Правління НБУ №337, п.2.1.1 «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітність в банках У країни», затвердженого Постановою Правління НБУ №566 від 30.12.1998 року, Положення гл.72 ЦК України та Положення про організацію здійснення касових операцій в ПАТ «Приватбанк».

На підставі Банківської ліцензії на здійснення валютних операцій та письмового Дозволу НБУ банк має право видавати кредит готівковою іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта (балансові рахунки 26..., «кошти клієнтів банку», згідно з "Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України", затвердженого постановою Правління НБУ від 17.06.2004 р. №280, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.07.2004 р. за №918/9517), тобто з банківського поточного рахунку, відкритого клієнту в банку відповідно до положень глави 72 ЦК України.

За «заявою на отримання готівки» фізичним особам без відкриття поточного рахунку можна отримати виключно переказ у валюті, або ж кредит у гривні.

Згідно п.1.8. «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 р., та зареєстрованої Міністерством юстиції 17.12.2003 р. за № 1172/8493 банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки.

Глава 72 ЦК України передбачає, що банківська ліцензія та письмовий Дозвіл на здійснення валютних операцій строго регламентують механізми операції банку з валютними цінностями.

Таким чином, єдиним можливим передбаченим законодавством шляхом видачі фізичній особі-резиденту готівкового кредиту в іноземній валюті є відкриття клієнту поточного рахунку в банку, що надає кредит (рахунок 2620. «рахунки клієнта», згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України»), перерахування на поточний рахунок клієнта (рахунок 2620, згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України») суми кредиту у валюті кредиту (у даному випадку - в доларах США) з рахунку, видача готівки в доларах США клієнту на руки способом, передбаченим «Інструкцією про касові операції в банках України», затвердженою Постановою Правління НБУ №337, тобто за Заявою про видачу готівки з поточного рахунку клієнта.

Згідно вказаних банком документів видатковому касовому ордері №1 від 18 червня 2007 року містить відомості щодо суми 36800.00 дол. США еквівалент у гривнях 185840.00 грн. та реквізити рахунків, а саме: кошти знаходились на рахунку НОМЕР_1 та були перераховані на рахунок НОМЕР_2 , які не конкретизують валюту видачі коштів.

Оскільки Постановою Правління НБУ №280 затверджено план рахунків бухгалтерського обліку в банках України, які носять обов`язковий характер до застосування де чітко встановлено валютні рахунки, в саме визначено 29.... клас рахунків тільки на яких у валюті має вестись облік, а не 2233... та 1002... тому суд приходить до висновку, що в даній операції використовувалась гривня, що також підтверджується висновком спеціаліста від 12 травня 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності.

Таким чином, зважаючи на вище викладене, суд вважає доведеним, що при укладенні між сторонами кредитного договору, відповідача було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору (зокрема, щодо його ціни та загальної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки кредиту), а тому позовна вимога про визнання його недійсним, підлягає до задоволення.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до суду заяву про застосування до вимог позову строку позовної давності звернення до суду позивачем за захистом своїх прав, оскільки Кредитний договір між сторонами було укладено в 2007 році, а позивач звернувся до суду із позовом в 2016 році.

Згідно ст.256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно якої це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, суд зобов`язаний застосувати позовну давність лише за заявою сторони у спорі, при чому така заява має бути подана до винесення судового рішення.

В судовому засіданні було встановлено, що саме при зверненні позивача до адвоката за роз`ясненням та за правовою допомогою, в 2015 році, було встановлено порушення прав позивача і саме в цей час відповідач довідався про порушення свого права.

Таким чином, враховуючи дані обставини суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав в межах строку позовної давності.

Враховуючи вищенаведені обставини суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 23, 34, 76-82, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 236, 548, 554, 611, 612,1048,1049,1050 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору - задовольнити.

В изнати не дійсним з моменту укладення кредитний договір №MKMOG10000201 від 18.06.2007 року на суму 36800 дол. США, укладений між ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь держави суму судового збору у розмірі 551,20 (п`ятсот п`ятдесят одна грн. 20 копійок) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Реквізити сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ПАТ «ПриватБанк», Код: НОМЕР_4 , адреса: 49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50.

Суддя Т.Р. Деметрадзе