Єдиний унікальний номер 235/4145/18 Номер провадження 22-ц/804/423/19
Єдиний унікальний номер 235/4145/18 Головуючий у 1 інстанції Величко О.В.
Номер провадження 22-ц/804/423/19 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Дундар І.О., Канурної О.Д.

за участю секретаря Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу №235/4145/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2018 року, ухвалене в місті Покровськ Донецької області,

встановив:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява вмотивована тим, що він працює на посаді головного лікаря Перинатального центру ІІ рівня на базі Покровської ЦРЛ.

26 липня 2017 року та 01 грудня 2017 року на запланованих засіданнях Перинатального центру у присутності лікарів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 відповідач по справі ОСОБА_2 заявила про те, що його призначено на посаду головного лікаря Перинатального центру у зв'язку з тим, що він дав хабара головному лікарю Покровської ЦРЛ - ОСОБА_10.

Посилаючись на те, що вказані висловлювання відповідача не відповідають дійсності, є такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію, завдають йому моральної шкоди, просив: визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 про те, що він дав хабар головному лікарю Покровської ЦРЛ ОСОБА_10 для призначення його на посаду головного лікаря Перинатального центру на базі Покровської ЦРЛ та займає свою посаду у зв'язку з тим, що постійно дає хабар головному лікарю Покровської ЦРЛ ОСОБА_10; зобов'язати ОСОБА_2 спростувати інформацію про те, що він дав хабар головному лікарю Покровської ЦРЛ ОСОБА_10 для призначення його на посаду та постійно дає хабар головному лікарю у присутності лікарів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6ОСОБА_7, ОСОБА_9 та вибачитись за розповсюдження недостовірної інформації; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 70 000 гривень.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: визнано недостовірною та такою, що принижує честь і гідність інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 дав хабара головному лікарю Покровської ЦРЛ - ОСОБА_10 для призначення його на посаду головного лікаря Перинатального центру на базі Покровської ЦРЛ, та займає свою посаду у зв'язку з тим, що постійно дає хабар головному лікарю Покровської ЦРЛ ОСОБА_10; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 300 гривень; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 712,35 гривень судового збору, та витрати, пов'язані з наданням правової допомоги в розмірі 71 гривня; стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави недоплачений судовий збір у розмірі 712 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення не містить обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію у той же спосіб, що вона була розповсюджена. Судом не наведено підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача вибачитись. При визначенні розміру відшкодування правничої допомоги суд першої інстанції порушив норми процесуального закону.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 вказуючи, що рішення суду є необґрунтованим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить його скасувати і закрити провадження у справі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у тексті рішення містяться помилки, а також, судом невірно надано оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам та доказам у вигляді пояснень допитаних у судовому засіданні свідків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2, посилаючись на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 необґрунтована, просить залишити її без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_11 доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримали та просили її задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 просили залишити без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_12 доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримали та просили її задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_1 просили залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді головного лікаря Перинатального центру ІІ рівня на базі Покровської ЦРЛ. Станом на 26 липня 2017 року на посаді завідуючої акушерським відділенням працювала відповідачка по справі лікар акушер-гінеколог ОСОБА_2.

На підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів та пояснень допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_3, ОСОБА_14, ОСОБА_9, ОСОБА_6, судом встановлено, що на оперативних нарадах, які відбулись 26 липня 2017 року та 01 грудня 2017 року, мали місце події, на які у своїй позовній заяві посилається ОСОБА_1, які полягали у поширенні відповідачем ОСОБА_2 недостовірної інформації про призначення ОСОБА_1 на посаду головного лікаря Перинатального центру у зв'язку з тим, що він дав хабара головному лікарю Покровської ЦРЛ - ОСОБА_10 та продовжує його давати.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні встановлено та доведено, що діями відповідачки, яка поширила негативну недостовірну інформацію на оперативних нарадах працівників Покровської ЦРЛ про позивача, принижена його честь та ділова репутація, тому такими діями йому завдана моральна шкода. При цьому, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_2 підтвердила наявність суперечок, які виникли між нею та ОСОБА_1 на оперативних нарадах та наявність між ними конфліктної ситуації, доказів на спростування вказаних в позовній заяві фактів про образливі висловлювання з її боку суду не надала. Також, суд першої інстанції надав оцінку доводам відповідача про підроблення протоколів оперативних нарад, які не знайшли свого підтвердження. А також суд виходив з того, що висловлювання відповідача містять твердження про факти вчинення позивачем дій, які містять ознаки складу злочину, відповідальність за який встановлена КК України, проте останньою не доведено протилежне, у тому числі наявність процесуального документу, яким би встановлювалась вина ОСОБА_1 у вчинення злочину, передбаченого КК України, або корупційних дій.

При цьому, судом першої інстанції надано оцінку доводам представника відповідачки про те, що зазначена ОСОБА_1 в позові начебто висловлена відповідачкою інформація є оціночним судженням останньої, тому не може предметом розгляду, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що поширена ОСОБА_2 негативна інформація щодо позивача є конкретною, зокрема звинувачення у дачі хабарів, вчинення ним корупційних дій не є оціночними судженнями, а є фактами, які можуть бути перевірені.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 10 Конвенції і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред'явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Оскаржуване судове рішення в частині встановлення обставин та висновків про часткове задоволення позовних вимог про визнання недостовірною інформацію, яку поширила ОСОБА_2 про позивача, відповідає нормам матеріального права.

Оскільки поширена ОСОБА_2 інформація, що «ОСОБА_1 давав хабара головному лікарю Покровської ЦРЛ - ОСОБА_10 для призначення його на посаду головного лікаря Перинатального центру на базі Покровської ЦРЛ, та займає свою посаду у зв'язку з тим, що постійно дає хабар головному лікарю Покровської ЦРЛ ОСОБА_10.» є фактичним твердженням відповідача, то суд першої інстанції вірно взяв до уваги норми національного та міжнародного права, прецедентної судової практики Європейського суду з прав людини щодо презумпції невинуватості та вірно вважав, що указане висловлювання ОСОБА_2 не є оціночним судженням, а остання не надала доказів достовірності поширеної нею інформації.

Проте, колегія суддів не може погодитись із висновками суду про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов'язання ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію за таких підстав.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Згідно із частинами четвертою та сьомою статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до частини 2 статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У частинах першій та другій статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено ( пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)).

Виходячи з наведених норм матеріального закону та з урахуванням встановлених обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 частково знайшли своє підтвердження, а тому ухвалене у справі судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію у той самий спосіб, у який вона була поширена не може вважатися законним і обґрунтованим та, відповідно до ст. 376 ЦПК України, воно в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення цій частини позовних вимог.

При цьому, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача вибачитись за розповсюдження недостовірної інформації, адже такий спосіб захисту порушеного права матеріальним законом не передбачено.

Щодо доводів апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про неправильне встановлення судом першої інстанції обставин справи та порушення норм процесуального права колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи апеляційних скарг позивача та відповідача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, сторонами не надано.

Крім цього, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди у грошовому еквіваленті в розмірі 300 гривень суд першої інстанції виходив з вимог ст.23 ЦК України, врахував характер та обсяг страждань позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, особу відповідачки, яка на момент розгляду справи не працює, наявність конфліктної ситуації, яка склалася в колективі Покровської ЦРЛ, а також встановлення в судовому засіданні нетактовних висловлювань з боку самого позивача на адресу працівників, що були предметом розгляду в колективі Покровської ЦРЛ.

Постановлене судом рішення в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи в цій частині додержані.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на наявні в тексті рішення суду першої інстанції помилки не є підставою для скасування рішення в розумінні ст. 376 ЦПК України.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування витрат на правничу допомогу суд першої інстанції виходив із пропорційності задоволених вимог, що узгоджується зі ст.137, 141 ЦПК України, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду та не є підставою для його скасування в цій частині.

Оскільки колегія суддів скасовує частково рішення суду першої інстанції, то, відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати підлягають новому розподілу, а рішення суду в цій частині зміні, зі стягненням з відповідача на користь позивача понесених судових витрат в розмірі 1417,15 гривень.

Керуючись ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Донецький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання спростувати недостовірну інформацію скасувати.

Зобов'язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію у той самий спосіб, у який вона була поширена, про те, що ОСОБА_1 дав хабара головному лікарю Покровської ЦРЛ -ОСОБА_10 для призначення його на посаду головного лікаря Перинатального центру на базі Покровської ЦРЛ, та займає свою посаду у зв'язку з тим, що постійно дає хабар головному лікарю Покровської ЦРЛ ОСОБА_10.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2018 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1417,15 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст постанови складений 11 березня 2019 року.

Головуючий