Справа № 465/2495/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/2391/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м.Львів

Справа № 465/2495/16

Провадження № 22-ц/811/2391/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго»

на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова, ухвалене у м.Львові 6 вересня 2018 року(суддя Ванівський Ю.М.)

у справі

за позовом Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

встановив:

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно Закону України «Про теплопостачання» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ЛКП «Залізничнетеплоенерго» є виробником та виконавцем послуг з надання теплової енергії населенню. Позивач, як виробник і виконавець, надає послуги відповідачам до будинку за адресою: АДРЕСА_1, де згідно довідки ЛКП «Сонячне» №287 від 29 січня 2015 року відповідачі за вищевказаною адресою зареєстровані, проживають та є співвласниками квартири. Тарифи з опалення та гарячого водопостачання ЛКП «Залізничнетеплоенерго» для населення встановлюються постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг. Вказує, що відповідачам за теплову енергію у період з 1 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року нараховано 1 660,20 грн. в тому числі 664,27 грн. за гаряче водопостачання та 1015,93 грн. за послуги з центрального опалення. Факт надання теплоносія до будинку підтверджується актом №324 від 22 жовтня 2014 року. Площа квартири відповідачів включена до всієї опалювальної площі будинку, на яку подається теплове навантаження. Стверджує, що договір між позивачем та відповідачами про надання послуг з центрального опалення та гарячого водопостачання не укладено, проте зобов'язання сторін виникає із закону. На підставі вищевикладеного, просить позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 6 вересня 2018 року позов Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» 1660,20 грн. заборгованості за теплоенергію.

Вирішено питання судових витрат.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржує ЛКП «Залізничнетеплоенерго». Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що судом не взято до уваги заву позивача про збільшення позовних вимог та немотивовано позов задоволено частково.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Згідно довідки ЛКП «Сонячне» №287 від 29 січня 2015 року відповідачі зареєстровані та проживають за адресою : АДРЕСА_1, вони є співвласниками цієї квартири.

Факт надання теплоносія до будинку підтверджується актом №324 від 22 жовтня 2014 року. Згідно п.2 ч.1 ст.13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Частинами 3, 4ст. 16 цього Закону, визначено принцип безперебійного надання споживачу послуг. Виконавець/виробник зобов'язаний проводити перерахунок розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі перерви в їх наданні, ненаданні або наданні не в повному обсязі у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.2 ст.21 цього Закону, виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень; надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо; розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості.

Пунктами 1, 2, 4, 5 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів; одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо; на відшкодування збитків, завданих його майну та/або приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров'ю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг; на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством.

Такому праву прямо відповідає визначений у п. 5 ч. 3ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.162 ЖК Української РСР, плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Частиною 1 п.п. 5, 6 ст. 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що державне регулювання цін/тарифів базується на принципах відповідності оплати житлово-комунальних послуг їх наявності, кількості та якості та відповідальності виконавців/виробників за недотримання вимог стандартів, нормативів, норм, порядків та правил.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання позивачем житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за послуги згідно з існуючими тарифами та перевірка не тільки розрахунку заборгованості, а й докази надання послуг.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. ст. 64, 67, 68 ЖК Української РСР та п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Наймач (орендар) квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що у даному випадку, ЛКП «Залізничнетеплоенерго» є виробником та виконавцем послуг з надання теплової енергії населенню, є юридичною особою, господарюючим суб'єктом, згідно його статуту має на меті отримання прибутку, а серед видів його діяльності, зазначених у статуті та у відомостях, що містяться в ЄДРПОУ, є надання теплової енергії усім категорії споживачів.

Відповідачі, отримавши послуги з централізованого постачання гарячої води та централізованого опалення квартири, від виконання обов'язку по оплаті наданих послуг ухилилися та допустили утворення заборгованості.

Судом також встановлено, що договір на постачання теплової енергії за між позивачем та відповідачами не укладався. Згідно з ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 цього Закону споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно п.3 ч.2 ст. 21 Закону виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Законодавством передбачений двосторонній обов'язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв'язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. А тому відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення відповідачів, як споживачів від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідачі є власниками квартири, у яку надає послуги позивач.

Частиною 4 статті 319 ЦК України визначено, що власність зобов»язує. З цього випливає висновок, що відповідачі зобов»язані сплачувати надані до об»єкту їх власності послуги.

Враховуючи встановлене, суд прийшов до правильного висновку, що відповідачі, отримавши за спірний період послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання належної якості, мали обов`язок оплатити їх вартість у повному розмірі, розрахованому на підставі діючих тарифів.

Відповідачами допущено заборгованість в розмірі 1660,20 грн. за період з 1 липня 2014 року по 31 лютого 2014 року.

Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, про те, що судом не взято до уваги заяву позивача про збільшення позовних вимог та немотивовано позов задоволено частково, слід зазначити таке.

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи міститься заява про збільшення розміру позовних вимог від 23 травня 2016 року (а.с.55-56).

Відповідно до ч.1 ст.168 ЦПК заяви і клопотання осіб, які беруть участь у справі , розглядаються судом після того, як буде заслухана думка решти присутніх у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі, про що постановляється ухвала.

Оскільки судом першої інстанції питання про прийняття заяви про збільшення розміру позовних вимог не вирішувалось, така подана без дотримання процесуальних вимог, передбачених ст..ст.119-120 ЦПК України і відповідно відсутня ухвала про прийняття її до розгляду, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції позовні вимоги вирішувались в межах первісно заявлених, а, відтак, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Залишити рішення Франківського районного суду м. Львова від 6 вересня 2018 року без змін, апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 11 березня 2019 року.

Головуючий

Судді