Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 509/4094/15-ц

провадження № 61-1392св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.

Короткий зміст позовних вимог

10 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування свого позову зазначив, що 08 жовтня 2005 року

між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області зроблено відповідний актовий запис № 138, який було розірвано на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2012 року у справі № 2/1521/3663/12.

Від шлюбу подружжя має сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період подружнього життя за спільні кошти подружжям придбано житловий будинок № 40 «Г» з господарчими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку по АДРЕСА_3 .

Позивач в порядку поділу майна, яке набуто під час шлюбу, просив визнати за ним право приватної власності на 1/2 частку нерухомого майна, що в цілому складається із житлового будинку № 40 «Г» з господарчими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку по АДРЕСА_3 , що є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2

15 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд визнати житловий будинок

№ 40 «Г» з господарським будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування свого позову вказала, що з 03 жовтня 2005 року

до 13 вересня 2012 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. У шлюбі

у них народився син - ОСОБА_5 , 2009 року народження. За час сумісного проживання був придбаний автомобіль Opel Astra, вартість якого складала 5 тис. доларів США, який має бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Просила вказаний автомобіль визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію замість 1/2 частки у спільній сумісній власності у розмірі 2 500 дол. США, що еквівалентно 65 тис. грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 серпня 2017 року у задоволенні первісного позову відмовлено в повному обсязі.

Зустрічний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , у рахунок грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля Opel Astra 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 65 тис. грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний будинок ОСОБА_2 придбала за власні кошти, які вона отримала від продажу успадкованого майна, а автомобіль є спільним майном подружжя і підлягає поділу у рівних частках.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 серпня 2017 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання житлового будинку АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю скасовано.

Позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано будинок АДРЕСА_6 і земельну ділянку, на якій він розташований, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 ідеальній долі.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що від продажу у січні 2010 року квартири ОСОБА_2 отримала 34 500 доларів США, а також про те, що вказану суму коштів вона вклала в придбання у листопаді 2010 року спірного будинку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 жовтня 2017 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції

є необґрунтованими та не відповідають обставинам справи. Судом апеляційної інстанції задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 , які він

не заявляв. Вважає, що досліджені судами докази свідчать про придбання спірного будинку за її особисті кошти.

Рішення апеляційного суду переглядається в частині вирішення первісних позовних вимог, в іншій частині в силу статті 400 ЦПК України перегляду у касаційному порядку не підлягає.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить касаційну скаргу

ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної

інстанції - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

22 травня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб,

про що в книзі реєстрації шлюбів відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області зроблено відповідний актовий запис № 138.

Від шлюбу подружжя має сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14 січня 2010 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 за ціною 29 500 грн.

Із договору купівлі-продажу квартири від 14 січня 2010 року слідує, що відповідач ОСОБА_2 та її брат ОСОБА_8 продали квартиру АДРЕСА_5 , яка належала їм у рівних долях 14 січня 2010 року за 29 500 грн, із зазначенням, що ціна є дійсною продажною вартістю квартири (пункти 2.1, 2.2 договору).

10 листопада 2010 року між ОСОБА_11 та

ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_3 за ціною 66 171 грн.

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У відповідності до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя (чи зацікавлену особу), який її спростовує.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Здійснення права спільної сумісної власності врегульовано

статтею 63 СК України, відповідно до якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Встановивши на підставі належним чином досліджених доказів, що житловий будинок АДРЕСА_3 придбано сторонами у листопаді 2010 року під час перебування у шлюбі, а ОСОБА_2 не довела, що отримала від продажу у січні 2010 року квартири 34 500 доларів США та вклала ці кошти у листопаді 2010 року у придбання житлового будинку, а отже не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісних позовних вимог, з урахуванням їх уточнень, і визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках.

Подібні правові висновки щодо застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно містяться у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 487/9384/14-ц (провадження № 61-6839св18), від 26 квітня 2018 року у справі № 466/9338/16-ц (провадження № 61-9925ск18), від 26 вересня 2018 року у справі № 534/961/16-ц (провадження

№ 61-3926св18).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович