Єдиний унікальний номер 0530/3350/2012 Номер провадження 22-ц/804/665/19

Єдиний унікальний номер 0530/3350/2012
Номер провадження 22-ц/804/665/19
Головуючий у 1 інстанції Ткачов О.М.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Космачевської Т.В., Санікової О.С.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 0530/3350/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 вересня 2012 року (суддя Ткачов О.М.), ухваленого о 09 год. 07 хв. в приміщенні суду в м. Лиман Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2012 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Позов мотивовано тим, що 05 грудня 2010 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір займу на суму 24000 грн, за умовами якого позивач передала у власність відповідача грошову суму у розмірі 24000 грн, а відповідач зобов`язалась повернути вказану суму через місяць, тобто 31 грудня 2010 року. Факт передачі та отримання грошових коштів було підтверджено розпискою від 05 грудня 2010 року. Починаючи з 01 січня 2011 року позивач неодноразово предявляла вимоги до відповідача про повернення боргу, проте ОСОБА_2 не виконувала вимоги договору, борг не повертала. 12 червня 2012 року відповідачем у розписці від 05 грудня 2010 року було дописано, про її обов`язок повернути грошові кошти до 30 червня 2012 року. 30 червня 2012 року ОСОБА_2 повернула позивачу 4000 грн та написала іншу розписку на суму боргу, яка залишилася у розмірі 19400 грн та зажадала у позивача першу розписку. Оскільки відповідач не повернула суму боргу за договором позики, просила стягнути з відповідача на її користь: 19400,00 грн суми боргу за договором позики, 960 грн 3 % річних від простроченої суми; 214 грн 60 коп. витрат по сплаті судового збору (а.с. 2-10).

Заочним рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 вересня 2012 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19400 грн суми боргу за договором позики, 960 грн 3 % річних від простроченої суми, 214 грн 60 коп. витрат по сплаті судового збору, а всього 20574 грн 60 коп.

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 28 листопада 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 вересня 2012 року залишено без задоволення.

В грудні 2018 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду та прийняти нове про відмову у задоволенні позову через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати, пов`язані з апеляційним оскарженням заочного рішення суду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вона не отримувала судової повістки про проведення судового засідання, призначеного на 12 вересня 2012 року; підстави для задоволення позову ОСОБА_1 були відсутні через не укладення з позивачем жодних договорів позики та передання позивачем відповідачу грошових коштів. Даний факт побічно підтверджується тим, що позивач не надала оригіналу розписки від 05 грудня 2010 року. Судом першої інстанції не було встановлено та досліджено те, що 30 червня 2012 року під час перебування у домоволодінні позивача за запрошенням останньої, у неї (відповідача) викрали особисті документи та документи фінансового характеру, чоловік позивача зв`язав її руки та вимусив під диктовку написати якусь розписку, тексту якої вона зараз не пам`ятає. Залишаючи без задоволення її заяву про перегляд оскаржуваного заочного рішення з підстав пропуску строку для подання заяви про його скасування, суд не навів аргументів та підстав на підтвердження того, що відповідач умисно пропустила вказаний строк та обмежився лише припущеннями.

Позивачем подано письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечує проти апеляційної скарги, з оскаржуваним заочним рішенням погоджується.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження від 11 лютого 2019 року отримана учасниками судового процесу 15 лютого 2019 року (а.с. 109,110).

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України визначено, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у позовній заяві, складає 20360 гривень, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 13 ст.7 ЦПК України визначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого позикодавець (позивач) передала у власність позичальника (відповідача) 24000 грн., а остання їх прийняла та зобов`язалась повернути грошові кошти до 30 червня 2012 року (а.с.14).

30 червня 2012 року між сторонами, у зв`язку з частковою сплатою боргу відповідачем, було укладено новий письмовий договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язалась повернути ОСОБА_1 залишок суми боргу в розмірі 19400 грн. щотижневими виплатами (а.с.26).

На звернення ОСОБА_1 щодо погашення суми боргу ОСОБА_2 не відреагувала.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у судове засідання не з`явилась, про судове засідання повідомлена у передбаченому законом порядку, суму боргу за договором позики не повернула, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики у розмірі 19400 грн. та 3% річних від простроченої суми у сумі 960 грн.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною 2 ст.129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст.10, 11 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов'язком суду.

За змістом частини 1 ст.27 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях.

За змістом частини 1 ст.158, частини 1 ст.169 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

Порядок повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи встановлений ст.ст.74-76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи.

Так, за частиною 1 ст.76 ЦПК України, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Тобто, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи може свідчити розписка.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання не узгоджується зі ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Частиною 4 ст.169 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно з частиною 1 ст.224 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 10 липня 2012 року відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи було призначено на 27 липня 2012 року о 09 год. 00 хв. (а.с.16).

У зв'язку з неявкою відповідача у судове засідання, розгляд справи судом було відкладено на 12 вересня 2012 року на 08 год. 30 хв., що підтверджується протоколом судового засідання від 27 липня 2012 року (а.с.19).

Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про дату, час і місце судових засідань, призначених судом на 27 липня 2012 року та 12 вересня 2012 року. Натомість суд першої інстанції розглянув справу без її участі та ухвалив рішення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що наявні у матеріалах справи судові повістки про виклик відповідача в судові засідання, які повернулася до суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с.18, 27) не є належним повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи, оскільки це не відповідає вимогам частини 1 ст.76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, якою передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Відповідно до пункту 3 частини 3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення прав відповідача ОСОБА_2, що в силу пункту 3 частини 3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, колегія суддів вважає, що даний позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно частини 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такого самого висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс13, від 18 січня 2017 року № 6-2789цс16.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 3 ст.12 ЦПК, частинами 1 та 5 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Матеріалами справи встановлено, що 30 червня 2012 року ОСОБА_2 отримала у ОСОБА_1 у борг 19400 грн. та зобов`язалась повертати його частинами кожну неділю, що підтверджується оригіналом розписки від 30 червня 2012 року (а.с.26).

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в договорі позики грошові кошти були повернуті позикодавцю, як на час звернення до суду з позовом про їх стягнення, так і на час подання апеляційної скарги, відповідачем ОСОБА_2 надано не було.

Таким чином, встановивши, що наявний в матеріалах справи оригінал розписки від 30 червня 2012 року про отримання коштів, наданий позивачем, є належним і допустимим доказом виникнення боргового зобов'язання; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, та що вказана розписка є не лише підтвердженням укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 19400 грн.

За наведених підстав, твердження ОСОБА_2 про відсутність договірних відносин з позивачем щодо отримання позики є безпідставними та не підтверджені відповідними доказами.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було встановлено та досліджено ту обставину, що 30 червня 2012 року під час перебування у домоволодінні позивача за запрошенням останньої, у неї (відповідача) викрали особисті документи та документи фінансового характеру, чоловік позивача зв`язав її руки та вимусив під диктовку написати якусь розписку, тексту якої вона зараз не пам`ятає, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ці обставини, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги в частині стягнення суми боргу у розмірі 19400 грн., не впливають на висновок суду про задоволення позову в цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Проте, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у стягненні з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми, з огляду на наступне.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

За частиною 1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з ОСОБА_2 3% річних від простроченої суми, позивач зазначила, що відповідач на час звернення до суду не виконала визначені договором позики зобов`язання, суму позики повинна була повернути до 31 грудня 2010 року, тому визначила кількість днів прострочки - 16 місяців та суму 3% річних від простроченої суми у розмірі 960 грн. (а.с.2-9).

На підтвердження простроченої суми грошового зобов`язання та строку його виконання, позивач надала оригінал розписки від 30 червня 2012 року, відповідно до якої ОСОБА_2 зобов`язалась повернути ОСОБА_1 борг в розмірі 19400 грн. частинами, щотижневими виплатами (а.с.26).

Доказів щодо терміну прострочення боргу, в т.ч. за шістнадцять місяців, позивачем не було надано. Оригінал розписки від 05 грудня 2010 року про отримання відповідачем суми позики в матеріалах справи відсутній і позивачем не надавався. Але, як встановлено судом і зазначено вище, наявність між сторонами договірних відносин та грошових зобов`язань відповідача у розмірі 19400 грн. підтверджується зазначеною розпискою від 30 червня 2012 року.

Таким чином, враховуючи, що договір позики (розписка від 30 червня 2012 року) не містить терміну виконання зобов`язання, що унеможливлює визначити період прострочки (дату, з якої відповідач допустила прострочення виконання грошового зобов'язання), колегія суддів приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення 3% річних від простроченої суми не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач в липні 2012 року звернулась до суду з позовом, сплативши судовий збір у розмірі 214 грн. 60 коп., що підтверджується квитанцією від 09 липня 2012 року. Ціна позову складає 20360 грн.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 204 грн. 48 коп. (95,28 % від розміру задоволених позовних вимог).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 321 грн. 90 коп. (а.с.101а), з яких, з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, підлягають стягненню з позивача на користь відповідача 15 грн. 18 коп.

За частиною 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 189 грн. 30 коп. (204,48-15,18).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, не в повній мірі відповідають всім обставинам справи, рішення постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому рішення в частині стягнення 3% річних від простроченої суми підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 вересня 2012 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, місце проживання: 84400, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, місце проживання: 84400, Донецька область, м. Лиман, вул. Некрасова, буд. 46, РНОКПП НОМЕР_2 суму боргу за договором позики від 30 червня 2012 року у розмірі 19400 (дев`ятнадцять тисяч чотириста) гривень.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних від простроченої суми відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, місце проживання: 84400, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, місце проживання: 84400, Донецька область, м. Лиман, вул. Некрасова, буд. 46, РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 189 (сто вісімдесят дев`ять) гривень 30 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 березня 2019 року.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: Т.В. Космачевська

ОСОБА_3