Справа № 454/1187/17 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/83/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Львів

Справа № 454/1187/17

Провадження № 22-ц/811/83/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних прав:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря Бадівської О.О.

за участі представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні за апеляційну скаргу ОСОБА_6

на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 березня 2018 року у справі у складі судді Веремчук О.А.

у справі

за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, за участю третіх осіб Поторицька сільська рада, Сокальська державна нотаріальна контора, ОСОБА_7, ОСОБА_3 та Сокальська РДА в особі сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб Поторицька сільська рада, ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на будівлі,

ВСТАНОВИВ:

16.03.2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на наступне. Житловий будинок АДРЕСА_1 був зареєстрований за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_8. На підставі свідоцтва про право власності, виданого Поторицькою сільською радою 25.04.1988 року, відповідно до рішення Сокальського райвиконкому № 136 від 21.04.1988 року.

Надалі, після смерті ОСОБА_8, право власності на вказаний житловий будинок отримала відповідач на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Сокальською державною нотаріальною контролю 08.09.2004 року за реєстром № 1-2814. Позивач зазначав, що у вказаному колгоспному дворі, головою якого була баба останнього - ОСОБА_8, є його частка.

Також позивач вказував, що дізнався про наявність у відповідача на праві власності спірного будинку у серпні 2015 році, підчас судового розгляду за позовом ОСОБА_3 до відповідача про визнання права власності на частку у колгоспному дворі.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8, видане 08.09.2004 року Сокальською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_6 зареєстроване за реєстром № 1-2814 на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 вказаного на житлового будинку.

07.09.2017 року ОСОБА_6 подала зустрічну позовну заяву про визнання свідоцтва про право приватної власності на будівлі від 25.04.1988 року недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_6 посилалась на те, що свідоцтвом про право власності на будівлі від 25.04.1988 року, виданого Поторицькою сільською радою Сокальського району Львівської області, домоволодіння по АДРЕСА_1 віднесено до суспільної групи господарств «колгоспний двір» помилково.

ОСОБА_6 зазначала, що суспільна група «колгоспний двір» могла бути присвоєна господарству лише за умови членства голови двору, а прийняття у члени колгоспу здійснювалось виключно загальними зборами колгоспу за поданням правління колгоспу. При цьому, ОСОБА_6 наголошувала на тому, що прийняття баби останньої - ОСОБА_8 у члени колгоспу документально не підтвердженні.

Також ОСОБА_6 вказувала, що у 1998 році господарство в будь-якому випадку було помилково віднесено до суспільної групи «колгоспний двір» без врахування наявності у ньому працюючих членів сім'ї.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_6 просила суд визнати недійсним свідоцтво про право приватної власності на будівлі від 25.04.1988 року, видане Поторицькою сільською радою Сокальського району Львівської області, недійсним в частині належності домоволодіння по АДРЕСА_1 до колгоспного двору.

Сокальський районний суд Львівської області первісний позов ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним об'єднав із зустрічним позовом ОСОБА_6 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на будівлі.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 06.03.2018 року первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8, в частині 1/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на житловий будинок АДРЕСА_1 в частині 1/5 частини вказаного житлового будинку з надвірними будівлями. У зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на будівлі - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати по справі в сумі 640,00 грн.

Вищевказане рішення Сокальського районного суду Львівської області оскаржила ОСОБА_6, подавши апеляційну скаргу.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_4 звернувся до суду з істотним пропуском строку позовної давності. В обґрунтування своїх позовних вимог апелянт посилається на те, що 07.12.2004 року остання зареєструвала своє право власності на спірний будинок. Водночас, із позовом у цій справі про визнання недійсним вказаного свідоцтва про право на спадщину та скасування зазначеної реєстрації права власності позивач звернувся лише 12.05.2017 року, отже, майже через 13 років.

При цьому, у апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції відмовлено у задоволені заяви про застосування строку позовної давності без будь-яких мотивів та обґрунтувань, а також не застосовано норму матеріального права, яка підлягала застосуванню - ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Окрім цього, апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції доводів щодо помилкового віднесення господарства до суспільної групи «колгоспний двір» належним чином не перевірив, а наданим доказам не надав будь-якої оцінки, не застосувавши норм матеріального права, на які апелянт посилався.

Також апелянт обґрунтовує те, що ОСОБА_8 могла бути прийнята в члени колгоспу лише загальними зборами колгоспників, шляхом затвердження внесених правлінням колгоспу списків нових членів. Водночас, апелянт наголошує на відсутності даних у протоколах загальних зборів колгоспників про прийняття ОСОБА_8 в члени колгоспу.

Поряд із цим, у апеляційній скарзі зазначається про те, що суд першої інстанції не врахував, що апелянт звернулась із зустрічним позовом про захист свого права власності у зв'язку з його оспорюванням, а не порушення, та не визначив момент, з якого почалось його оспорювання, а доводи позивача за зустрічним позовом проігнорував, залишивши їх без перевірки. Водночас, на думку апелянта, оспорювання права власності розпочалось лише 12.05.2017 року, у зв'язку із чим позивач за зустрічним позовом звернулась у цій справі до суду в межах строку позовної давності.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_6 просить суд рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06.03.2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені первинного позову ОСОБА_4 відмовити, а зустрічний позов до ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_7, Поторицької сільської ради задовольнити.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

04.10.2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

11.10.2018 року цивільна справа № 454/1187/17 одержана Львівським апеляційним судом від Апеляційного суду Львівської області.

Заслухавши суддю-доповідача,представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення Сокальського районного суду Львівської області у повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.09.2004 року випливає, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, ОСОБА_6 отримала на підставі даного свідоцтва про право на спадщину, виданого Сокальською державною нотаріальною конторою 08.09.2004 року за реєстром № 1-2814.

Згідно із довідки колгоспу «Дружба» від 19.06.1979 року № 15 вбачається, що ОСОБА_8 перебувала членом колгоспу «Дружба». Дата вступу у колгосп - січень 1950 рік. Працювала в колгоспі з 01.01.1950 року по 24.05.1979 року. Довідка видана на підставі книг обліку праці та відомостей про зарплату за 1950 - 1979 року, які зберігаються в архіві колгоспу «Дружба».

У відповідності до відомостей про кількість вироблених трудоднів, трудову участь в колгоспі ОСОБА_8 з матеріалів архівної пенсійної справи № 3111 вбачається, що ОСОБА_8 перебувала членом колгоспу «Дружба» та зазначено кількість вироблених трудоднів за 1950 - 1979 року.

Згідно зі Інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно № 42441502 від 18.08.2015 вбачається, що за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва за заповітом від 08.09.2004 року.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Сокальської районної ради народних депутатів від 21.04.1988 року № 136 «Про оформлення права власності та реєстрацію житлових будинків» вбачається, що оформлено право власності окремих громадян та колгоспних дворів с. Горбків, зокрема за НОМЕР_4 значиться господарство ОСОБА_8 як колгоспний двір.

У відповідності до листа КП ЛОР Червоноградське МБТІ від 04.08.2015 року № 3302 вбачається, що будинок АДРЕСА_1 був зареєстрований за колгоспним двором, головою якого встановлено ОСОБА_8 на підстві свідоцтва про право власності, виданого Поторицькою сільською радою 25.04.1988 року згідно рішення Сокальського райвиконкому № 136 від 21.04.1988 року.

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_6.

Відповідно до довідки Поторицької сільської ради № 57 від 04.08.2013 року вбачається, що згідно із погосподарських книг № 7 за 1986 - 1990 роки по с. Горбків у господарстві, особовий рахунок НОМЕР_1 та № 10 за 1991 - 1995 роки в господарстві, особовий рахунок НОМЕР_3, - двір колгоспний, по АДРЕСА_1 та вказано перелік осіб, які там зареєстровані та проживали.

У відповідності до погосподарської книги № 7 за 1986 - 1990 роки по с. Горбків у господарстві, особовий рахунок НОМЕР_1 - двір колгоспний, по АДРЕСА_1 зареєстровані та проживали: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 голова двору; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 зять; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 онук; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 онука.

Згідно із погосподарської книги № 10 за 1991 - 1995 роки по с. Горбків у господарстві, особовий рахунок НОМЕР_3 - двір колгоспний, по АДРЕСА_1 зареєстровані та проживали: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 голова двору; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 зять; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 онук тимчасово відсутній на навчання; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 онука тимчасово відсутня на навчання.

За таких обставин колегія суддів вважає , що Сокальський районний суд Львівської області дійшов до правильного висновку, що в колгоспному дворі, головою якого була баба позивача по первісному позові ОСОБА_8, є частка ОСОБА_4

На підставі вищенаведеного суд першої інстанції прийшов до висновку, що первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6, треті особи Поторицька сільська рада, Сокальська державна нотаріальна контора, ОСОБА_7, ОСОБА_3 та Сокальська РДА в особі сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним слід задоволити частково.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Згідно із ч. 2 ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент.

Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 308/3775/14-ц.

У відповідності до ч. 1 ст. 112 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28.11.2018 року у справі № 688/21/17-ц.

Як роз'яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15.04.1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.01.2019 року у справі № 713/1310/17-ц.

У матеріалах справи наявні відомості із погосподарських книг, у відповідності до яких позивач ОСОБА_4 був членом колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1 у період із 1986 - 1995 років.

При цьому, записи в погосподарських книгах визнавалися на той час актами органів влади (публічними актами), що підтверджують право приватної власності.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 28.02.2018 року у справі № 555/429/16-ц.

Встановивши, що спірне домоволодіння відносилось до колгоспного двору, станом на день набрання чинності Закону України «Про власність» 15.04.1991 року, в ньому були зареєстровані та проживали п'ятеро осіб, в тому числі позивач ОСОБА_4, відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок з прилеглими спорудами вказаного домоволодіння від 21.04.1988 року № 136 спірне домоволодіння належало усьому колгоспному двору, членом якого на той час був і позивач ОСОБА_4, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8, в частині 1/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на вказаний житловий будинок в частині 1/5 частини вказаного житлового будинку з надвірними будівлями.

Поряд із цим, відповідачем ОСОБА_6 подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації права власності через 13 (Тринадцять) років після оформлення такого свідоцтва та реєстрації права власності.

В обґрунтування у даній заяві вказано, що ОСОБА_11 є рідним братом ОСОБА_6, який живе неподалік спірного будинку, не міг не знати про те, що остання являється одночасним власником домоволодіння в цілому. Водночас, ОСОБА_6 наголошує на презумпції обізнаності ОСОБА_11 із станом своїх суб'єктивних прав.

Натомість, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 дізнався, що власником всього будинку стала сестра одноособово тільки в 2015 році, під час судового розгляду за позовом його матері до відповідача про визнання права власності на частку у колгоспному дворі. Тобто, фактично позивач дізнався про порушення своїх прав у серпні 2015 року.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 08.09.2004 року ОСОБА_6 успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину.

16.03.2017 року позивач ОСОБА_11 звернувся до суду із позовною заявою про визнання недійсним вищевказаного свідоцтва про право на спадщину недійсним.

У відповідності до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб'єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (п.п. 62, 66 рішення від 20.12.2007 року за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Встановивши фактичні обставини справи, перевіривши доводи заяви ОСОБА_6 про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач ОСОБА_11 довідався про порушене право у 2015 році, а відтак трьохрічний строк звернення до суду за захистом прав останнього не пропущений.

Поряд із цим, ОСОБА_11 звернувся до суду зі заявою про застосування строку спливу позовної давності, якою просив відмовити у задоволені позову ОСОБА_6 з підстав пропущення строку позовної давності.

Відтак, проаналізувавши обставини та дослідивши матеріали справи, у задоволені зустрічного позову ОСОБА_6 про визнання частково недійсним свідоцтво про право власності на будівлі Сокальський районний суд Львівської області відмовив з підстав пропущення строку позовної давності.

В обґрунтування суд першої інстанції зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_6, після смерті ОСОБА_8, відповідно до заповіту від 28.10.1998 року, ОСОБА_6 успадкувала все належне майно у тому числі колгоспний пай, яким користується, а тому позовна давність для звернення до суду з даним позовом сплила у 2006 році. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 знала, що паї якими вона користується передані ОСОБА_8, як члену колгоспу після його розпаювання.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст.. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 Цивільного процесуального кодексу України Львівський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення .

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2019 року.

Головуючий

Судді