ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 522/21930/15-ц

провадження № 61-11831св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 6 жовтня 2016 року, ухвалене у складі судді Тарасова А. В., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання кредитного договору і договору застави припиненими, зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначив, що 20 липня 2007 року уклав із ПАТ «Укрсоцбанк» кредитний договір № 2007/13-2.06/476, відповідно до умов якого отримав кредит у сумі 45 000 доларів США зі сплатою 12,55% річних на строк до 19 липня 2014 року включно.

Кредит підлягав погашенню щомісячними платежами у розмірі по 536 доларів США кожен, крім платежу за липень 2014 року, визначеного у розмірі 512 доларів США.

Того ж дня у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем і банком укладено договір застави майна, згідно з яким у заставу передано автомобіль марки Toyota Aurion, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 . Вартість предмета застави визначено у розмірі 240 885 гривень.

Позивач вважає, що належним чином і у повному обсязі виконав зобов`язання за кредитним договором, оскільки, отримавши у кредит 45 000 доларів США, станом на 16 січня 2014 року сплатив ПАТ «Укрсоцбанк» 64 576,87 доларів США.

Незважаючи на вказане, банк не визнає зобов`язання за кредитним договором фактично виконаними, тому ОСОБА_1 просив визнати кредитний договір № 2007/13-2.06/476 і договір застави майна від 20 липня 2007 року припиненими, зняти заборону відчуження щодо автомобіля марки Toyota Aurion, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , а також зобов`язати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції вилучити запис про обтяження зазначеного транспортного засобу із Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 6 жовтня 2016 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не у повному обсязі погасив заборгованість за кредитним договором, тому правових підстав для визнання кредитного договору і договору застави майна припиненими немає.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 6 жовтня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності визначених статтею 599 ЦК України правових підстав для визнання кредитного договору і договору застави майна припиненими, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 6 жовтня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.

На думку заявника, суди помилково не застосували до спірних правовідносин статтю 599 ЦК України, так як подані ним докази підтверджують, що зобов`язання за кредитним договором виконані у повному обсязі.

Вказав, що суди не надали належної оцінки тій обставині, що банк у односторонньому порядку збільшив процентну ставку за користування кредитом до 13% річних, чим порушив Закон України «Про захист прав споживачів». Також банк при укладенні договору не повідомив про покладення на нього, як позичальника, валютних ризиків і про методику, що застосовується при визначенні курсу валют.

Ухвалою Верховного Суду від 7 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Позиція інших учасників справи

У липні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало відзив на касаційну скаргу, у якому послалося на безпідставність її доводів. Зазначило, що ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором, тому правових підстав для застосування до спірних правовідносин статті 599 ЦК України немає. Також посилалося на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2018 року позов банка до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено, що підтверджує доводи відповідача про допущення позивачем порушень умов кредитного договору.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 липня 2007 року між ОСОБА_1 і ПАТ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 2007/13-2.06/476, відповідно до умов якого отримав кредит в сумі 45 000 доларів США на строк до 19 липня 2014 року включно зі сплатою 12,55% річних за користування кредитом.

Кредит підлягав погашенню з серпня 2007 року по червень 2014 року щомісячними платежами у розмірі по 536 доларів США кожен, а у липні 2014 року - платежем у розмірі 512 доларів США.

Пунктом 1.2 кредитного договору визначено, що кредит надається для купівлі автомобіля марки Toyota Aurion, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

У пункті 2.3 кредитного договору сторони погодили, що моментом повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора суми кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій, визначених цим договором, якщо інше не випливає з умов договору.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 липня 2007 року між ОСОБА_1 і ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір застави майна, згідно з яким у заставу передано автомобіль марки Toyota Aurion, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 . Вартість предмета застави визначено у розмірі 240 885 гривень.

Згідно з пунктом 3.2 договору застави майна право застави припиняється виконанням заставодавцем забезпечених заставою зобов`язань за договором кредиту.

Оцінивши поданий ПАТ «Укрсоцбанк» розрахунок заборгованості, суди встановили, що позивач періодично допускав порушення умов кредитного договору щодо своєчасного внесення щомісячних платежів, тому станом на 27 лютого 2017 року має заборгованість у розмірі 1 024,22 доларів США, що за встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на дату розрахунку еквівалентно 27 629,94 гривень.

Також суди встановили, що ПАТ «Укрсоцбанк» у жовтні 2008 року у односторонньому порядку збільшив процентну ставку за кредитом з 12,55% до 13% річних, проте поданий банком розрахунок заборгованості на суму 1 024,22 доларів США здійснений за ставкою 12,55% річних.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим длявиконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 527 ЦК України).

Припинення зобов`язання регулюється главою 50 розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 599 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Встановивши, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання з погашення кредиту у повному обсязі і має заборгованість, яка станом на 27 лютого 2017 року складає 1 024,22 доларів США, що за встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на дату розрахунку еквівалентно 27 629,94 гривень, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору і укладеного у його забезпечення договору застави майна припиненими внаслідок виконання, проведеного належним чином.

Доводи заявника про те, що суди помилково не застосували до спірних правовідносин статтю 599 ЦК України, оскільки подані ним докази підтверджують, що зобов`язання за кредитним договором виконані у повному обсязі, касаційний суд відхиляє.

Системний аналіз статей 599, 1049, 1054 ЦК України свідчить, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування.

Суди з поданого банком розрахунку заборгованості встановили, що позивач не сплатив у повному обсязі тіло кредита, а також пеню, нараховану у зв`язку з несвоєчасним внесенням платежів.

ОСОБА_1 , не погоджуючись із цим розрахунком і посилаючись на те, що згідно із власними розрахунками він повністю погасив борг, про призначення судової економічної експертизи для спростування поданого банком розрахунку не клопотав, хоча у такій процесуальній можливості не був обмежений.

Посилання заявника на те, що він взяв кредит у розмірі 45 000 доларів США, а сплатив банку64 576,87 доларів США, не свідчать про повне виконання кредитного договору, оскільки його умовами передбачено також сплату процентів за користування кредитом і штрафних санкцій, у разі їх нарахування.

Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Твердження заявника про те, що банк у односторонньому порядку збільшив процентну ставку за користування кредитом до 13% річних, чим порушив Закон України «Про захист прав споживачів», не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій про відмову у позові. Під час апеляційного перегляду справи банк подав розрахунок заборгованості, вчинений із застосуванням процентної ставки 12,55% річних, згідно з яким ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 024,22 доларів США. Таким чином, застосування банком у першому розрахунку заборгованості збільшеної процентної ставки у розмірі 13% річних не спростовує того, що позивач має непогашену заборгованість за кредитом із процентною ставкою 12,55% річних, що виключає застосування до спірних правовідносин статті 599 ЦК України.

Доводи заявника про те, що банк при укладенні договору не повідомив про покладення на нього як позичальника валютних ризиків і про методику, що застосовується при визначенні курсу валют, не мають правового значення для правильного вирішення цієї справи, предметом спору у якій є визнання кредитного договору припиненим внаслідок належного виконання, а не визнання його недійсним.

Крім того, згідно з частиною другою статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, а ОСОБА_1 . вказаними обставинами вимоги свого позову не обґрунтував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої і апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 6 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов