Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 524/3305/14-ц

провадження № 61-22369 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

представник відповідача - ОСОБА_3;

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_4 ;

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Кривчун Т. О., Чумак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору укладеним та дійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 05 червня 2001 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 18 338 грн для придбання у власність квартири АДРЕСА_1 строком до 05 червня 2003 року.

31 липня 2013 року відповідач виконав свої зобов`язання за вказаним договором та повернув грошові кошти в сумі 18 338 грн.

Зазначав, що 31 березня 2014 року на його адресу надійшов лист від ОСОБА_1 з вимогою про повернення вказаних грошових коштів, оскільки останній вважав, що кошти за розпискою від 05 червня 2001 року були йому надані, як особистий дарунок, а тому поверненню не підлягали.

Вважав, що правочин між ним та відповідачем мав бути укладений у письмовій формі та підписаний обома сторонами у відповідності до вимог статті 207 ЦК України, натомість на підтвердження факту передачі грошей у позику була складена розписка.

Ураховуючи викладене, посилаючись на вимоги статей 206-208, 218 ЦК України, позивач просив суд визнати дійсним договір позики, укладений між ним та ОСОБА_2 05 червня 2001 року, відповідно до якого останній отримав у борг від нього грошові кошти у розмірі 18 338 грн зі строком користування до 05 червня 2003 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 червня 2014 року у складі судді Андрієць Д. Д. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано дійсним договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05 червня 2001 року, відповідно до якого останній отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 18 338 грн зі строком користування до 05 червня 2003 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розписка про отримання у позику від позивача грошових коштів була підписана відповідачем, що ним не заперечувалося, а тому в силу частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов та застережень до договору не висловлювали; спірний договір був укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає частинам першій-шостій статті 203 ЦК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору укладеним та дійснимвідмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки спірний правочин укладений у письмовій, а не в усній формі, враховуючи, що його умови виконанні сторонами, положення частини другої статті 218 ЦК України не можуть бути застосовані. Крім того, суд першої інстанції, в порушення вимог статей 212-214 ЦПК України, не звернув уваги на те, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом, не зазначив, у чому саме полягає порушення його прав. Враховуючи те, що спір між сторонами відсутній, суд апеляційної інстанції зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає передбаченим статтями 15, 16 ЦК України способам захисту цивільних прав та інтересів. Поза увагою суду першої інстанції залишена й та обставина, що відповідач ОСОБА_2 , отримуючи позику в період шлюбу з ОСОБА_4 , мав дотриматися вимог частини третьої статті 65 СК України щодо письмової згоди дружини на укладення вказаного договору, а тому остання мала бути залучена до участі у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржуване судове рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 524/3305/14-ц із Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що розписка про отримання відповідачем позики була складена пізніше, через тривалий час після отримання грошей, тобто, на момент фактичного виконання позивачем договору позики вказаний правочин не був оформлений письмово, а тому висновки суду апеляційної інстанції про неправильне застосування до спірних правовідносин вимог статті 218 ЦК України є невірними. Вважав, що визнання договору укладеним та дійсним, є належним та ефективним захистом його прав та інтересів. Судом апеляційної інстанції не враховано, що у відповідності до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Отже, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Проте, звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_4 лише зазначала, що не давала своєї згоди на укладення спірного договору позики, при цьому будь-яких доказів саме недобросовісності при укладенні спірного правочину не надала, а тому суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про скасування судового рішення з підстав порушення вимог статті 65 СК України.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 05 червня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 18 338 грн для придбання у власність квартири АДРЕСА_1 строком до 05 червня 2003 року, що підтверджується розпискою відповідача від 05 червня 2001 року (а.с. 7).

Зобов`язання відповідачем виконано у повному обсязі, що підтверджується розпискою від 31 липня 2013 року про повернення коштів (а.с. 8).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, виходив з недоведеності позивачем порушення його прав чи інтересів та відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошовихкоштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року № 9, у зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Статтею 218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Судами встановлено, що 05 червня 2001 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 18 338 грн для придбання у власність квартири АДРЕСА_1 строком до 05 червня 2003 року, що підтверджується розпискою відповідача від 05 червня 2001 року.

Суд апеляційної інстанції врахував, що спірний правочин укладений у письмовій формі, виконаний сторонами, а тому дійшов правильного висновку, що положення частини другої статті 218 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Зобов`язання відповідачем виконано у повному обсязі, що підтверджується розпискою від 31 липня 2013 року про повернення коштів, тому суд апеляційної інстанції правильно виходив з відсутності спору між сторонами з приводу позики грошей.

Враховуючи той факт, що відповідач ОСОБА_2 , отримуючи позику, знаходився у шлюбі з ОСОБА_4 , апеляційний суд правильно виходив з того, що відповідач мав дотримуватись вимог частини третьої статті 65 СК України щодо письмової згоди дружини на укладення вказаного договору, а тому остання мала бути залучена до участі у справі, проте, вказані обставини були залишені поза увагою суду першої інстанції під час розгляду справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, які відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що розписка про отримання відповідачем позики була складена пізніше, через тривалий час після отримання грошей, та на момент фактичного виконання позивачем договору позики вказаний правочин не був оформлений письмово, - не є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення у силі рішення першої інстанції, оскільки такі зводяться до переоцінки доказів, що з огляду на статтю 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович