Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 755/10283/16-ц

провадження № 61-44145св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов Павло Юрійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Олена Юріївна, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року у складі судді Астахової О. О. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 28 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Вербової І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу

Іванов П. Ю., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк О. Ю., ОСОБА_4 , про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільно набутого майна.

Позовна заява мотивована тим, що 03 березня 1978 року між ним та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, під час якого подружжям на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 серпня 1994 року була набута у власність квартира АДРЕСА_1 .

30 вересня 1994 року подружжям на підставі договору купівлі-продажу було відчужено цю квартиру та цього ж дня на підставі договору купівлі-продажу придбано квартиру АДРЕСА_2 .

05 квітня 2000 року на підставі договору міни квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , остання набула в порядку обміну квартиру АДРЕСА_3 . Ним при укладенні цього договору надавалась відповідна згода.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

У червні 2015 року він вперше повернувся до України із Сполучених Штатів Америки (далі - США) і у встановленому законом порядку звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк О. Ю. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, тому з подружжя, хто пережив померлого, але нотаріус відмовив у видачі такого свідоцтва.

Зазначав, що спірна квартира входить до складу спільного майна подружжя і його поділ може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Проте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим Ю. П. було порушено його право власності на частину спірної квартири, оскільки при посвідченні договору міни квартири не було враховано перебування його та ОСОБА_6 у шлюбі.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати майно, а саме - квартиру АДРЕСА_2 сумісно нажитим майном його та ОСОБА_6 , набутими ними за час шлюбу; визнати майно, а саме - квартиру АДРЕСА_3 сумісно нажитим майном його та ОСОБА_6 , набутим за час шлюбу; поділити майно, а саме - квартиру АДРЕСА_3 між ним та ОСОБА_6 рівними частинами, виділивши йому та ОСОБА_6 по 1/2 частині цієї квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення районного суду мотивовано тим, що перебіг позовної давності розпочався саме з червня 2015 року, коли ОСОБА_1 повернувся до України із США, із вказаним позовом до суду позивач звернувся 19 червня 2016 року, тобто у межах позовної давності. А відтак, заява відповідача і його представника про застосування наслідків спливу позовної давності, як підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, не підлягає задоволенню. Разом з цим, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не правильно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки визначати частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлим, суперечить вимогам статей 3, 27-31 ЦПК України 2004 року, оскільки другий із подружжя - ОСОБА_6 померла і вирішення питань про її права, тобто особи, яка не є стороною процесу та, яка у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності, не відповідає нормам цивільно-процесуального права.

Справа в апеляційному порядку переглядалась неодноразово.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Останньою постановою Апеляційного суду м. Києва від 28 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що квартира АДРЕСА_3 набута ОСОБА_6 у порядку обміну до офіційного розірвання шлюбу. Разом з тим, у судовому рішення про розірвання шлюбу встановлено, що сторони з 13 серпня 1995 року припинили спільне проживання і не підтримують подружні стосунки як чоловік і дружина. А, отже, указана квартира була придбана ОСОБА_6 після припинення шлюбних відносин з позивачем. Разом з тим, право власності на цю квартиру набуто в порядку обміну та без здійснення доплати. Квартира АДРЕСА_2 , на яку був здійснений обмін, була придбана ОСОБА_6 30 вересня 1994 року і у той же день подружжям ОСОБА_1 було здійснено відчуження належної їм двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . При цьому відчуження квартири відбулось за ціною 75 000 000 карбованців, відповідно частка кожного з них становила 37 500 000 карбованців. Квартира АДРЕСА_2 складалась з однієї кімнати і була придбана за ціною 42 000 000 карбованців. Враховуючи, що відбулось зменшення житлової площі, а також ту обставину, що у 1995 році позивач залишив Україну, апеляційний суд дійшов висновку, що саме тоді ОСОБА_1 і ОСОБА_6 було здійснено поділ спільного майна і кожен з них здійснив розпорядження грошовими коштами, отриманими від реалізації такого майна. Квартира АДРЕСА_2 була виділеною часткою ОСОБА_6 у спільному майні і, відповідно, інша квартира, а саме - квартира АДРЕСА_3 , право власності на яку отримано у порядку обміну, не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . До того ж матеріали справи не місять відомостей про те, що позивачем вчинялись будь які дії щодо утримання спірного майна, так як власність зобов`язує, що в свою чергу також свідчить про наявність домовленості сторін щодо цього майна.

В умовах договору міни також вказано квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_6 на праві особистої власності. У цій частині договір не був оспорений, не визнаний недійсним, а, отже, є правомірним, а посилання нотаріуса на технічну помилку його правомірності не спростовує.

Матеріали справи не місять даних про придбання подружжям іншого майна за кошти, отримані від продажу двокімнатної квартири 30 вересня 1994 року, не заявлено про поділ такого майна при зверненні до суду з цим позовом, а тому доводи позивача про здійснення ними спільного розпорядження грошовими коштами для придбання спільного майна, а саме: квартири, автомобіля і гаража, не можна визнати обґрунтованими. Натомість двома судовими рішеннями, а саме: рішенням Окружного суду округу Кук штат Іллінойс США від 24 січня 2002 року та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 понад 20 років проживали окремо, не мали спільного господарства та стосунків притаманних подружжю.

За заповітом від 11 лютого 2011 року ОСОБА_6 заповідала все своє майно ОСОБА_3 , проте умови заповіту не містять конкретизації спадкового майна, а тому ці умови жодним чином не впливають на визначення належності майна до особистої приватної власності спадкодавця.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності колегія суддів виходила з того, що якщо позивач ОСОБА_1 вважав себе співвласником квартири АДРЕСА_2 та надав довіреність від 29 грудня 1999 року на її обмін, то він мав пересвідчитися як у виконанні свого доручення, так і перевірити умови укладеного договору. До того ж, як на час видачі довіреності, так і на час укладення цього правочину, подружжя ОСОБА_1 проживали окремо при фактичному припиненні шлюбу. При цьому апеляційним судом було враховано, що другою стороною договору міни була мати позивача.

Разом із тим, апеляційний суд не погодився з висновком районного суду про те, що правовідносини, які виникли між сторонами, виникають не із сімейних відносин, а тому відповідач ОСОБА_3 не є належним відповідачем у спорі щодо поділу майна між колишнім подружжям ОСОБА_1 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 . Позивач при зверненні до суду вказував про виникнення права спільної сумісної власності подружжя, що регулюється нормами саме сімейного права. Та обставина, що другий з подружжя помер не перешкоджає реалізації права звернення з такою вимогою, оскільки до складу спадщини входять усі майнові права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Таким чином, ОСОБА_3 є належним відповідачем у справі, як спадкоємець він є правонаступником усіх прав спадкодавця, а його майнове право є похідним від права власності на майно ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у вересні 2018 року, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням судами норм чинного законодавства, висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи. Посилався на те, що судом було встановлено, що на момент набуття права власності на квартиру у 1994 році діяли норми КпШС України, за положеннями статті 22 якого майно, набуте під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожний з подружжя має рівні права на це майно, навіть якщо один з подружжя не мав самостійного заробітку. Вважав, що суд на той момент правомірно застосував норми права та зробив висновок, що не залежно від того, на кого із подружжя було здійснено реєстрацію права власності на майно, це не спростовує презумпції належності вищевказаного майна до спільної сумісної власності подружжя. Суд першої інстанції правомірно встановив, що про порушення своїх майнових прав на користування, володіння та розпорядження 1/2 частиною квартири АДРЕСА_3 він дізнався, коли повернувся із США, оскільки така обставина підтверджується належними та допустимими доказами у розумінні статей 58, 59 ЦПК України 2004 року. Лише у 2015 році, коли він повернувся в Україну, міг ознайомитись із спадковою справою та дізнатися про існування заповіту ОСОБА_6 , тоді він дізнався і про порушення своїх прав у спільній сумісній власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , що вірно встановлено судом.

Суд першої інстанції, визнаючи природу спірного майна, дійшов вірного висновку про те, що указана квартира є спільно набутим у період шлюбу майном.

Однак, відмовляючи у задоволенні позову, районний суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, виникають не із сімейних відносин, а тому відповідач ОСОБА_3 не є належним відповідачем у спорі щодо поділу майна між колишнім подружжям.

При апеляційному перегляді справи суд апеляційної інстанції не врахував той факт, що, окрім квартири, подружжям ОСОБА_1 у 1994 році було придбано новий автомобіль ВАЗ 2105, яким вони користувалися спільно. Крім того, не підтверджено належними та допустимими доказами те, що квартира АДРЕСА_2 була виділеною часткою ОСОБА_6 у спільному майні і відповідно інша квартира, а саме - квартира АДРЕСА_3 , право власності на яку отримано у порядку обміну, є особистою власністю ОСОБА_6 . Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного матеріали справи не містять.

Також апеляційний суд у своїй постанові вказує, що довіреністю від 29 грудня 1999 року, засвідченої нотаріусом штату Іллінойс, він уповноважив ОСОБА_6 на здійснення обміну житлової площі, без наявності такої довіреності укладання договору міни було б не можливим, а тому, як квартира АДРЕСА_2 , так і квартира АДРЕСА_3 були виключно спільним майном подружжя та належало ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. Доказів, які б спростовували цей факт, або доводили, що подружжя здійснило поділ спільного майна матеріали справи не містять, а ґрунтуються виключно на припущеннях. Він, надаючи свою згоду на укладання договору міни, перебуваючи на той момент у США, діяв виключно як законний чоловік своєї дружини та давав згоду на оформлення квартири виключно на праві спільної сумісної власності. Вперше він дізнався про порушення свого права у спільній сумісній власності на квартиру та допущену нотаріусом технічну помилку у тексті договору міни від 05 квітня 2000 року, коли вперше повернувся із США в Україну в червні 2015 року. Звертатись до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя до смерті ОСОБА_6 у нього необхідності не було, ОСОБА_6 жодним чином не чинила йому перешкод у користуванні квартирою, яка належала їм на праві спільної сумісної власності та за взаємною згодою подружжя в зазначеній квартирі проживала ОСОБА_6

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Дніпровського районного суду м. Києва зазначену цивільну справу.

У грудні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов П. Ю., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк О. Ю., ОСОБА_4 , про визнання майна спільною власністю та поділ спільно набутого майна призначено до розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_3 , у якому він посилався на те, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 фактично зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки, а тому касаційна скарга є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 з 03 березня 1978 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 18 серпня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва.

За період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у шлюбі ними було набуто на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,10 кв. м, яка складалась з двох кімнат. На підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 30 вересня 1994 року вказана квартира була відчужена за ціною 75 000 000 карбованців.

У пункті 3 указаного договору зазначено, що квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ПО «Київський радіозавод» 08 серпня 1994 рок відповідно до розпорядження від 08 серпня 1994 року № 1865 і зареєстрованим Київським міським бюро технічної інвентаризації 18 серпня 1994 року під реєстровим № 1914. Указана квартира була набута у порядку приватизації державного житлового фонду.

Згідно з договором купівлі-продажу від 30 вересня 1994 року ОСОБА_6 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 32,40 кв. м, за ціною 42 000 000 карбованців.

Позивач ОСОБА_1 у 1995 році виїхав до США на постійне місце проживання. Як зазначав позивач, він вперше повернувся в Україну у червні 2015 року.

Згідно з довіреністю від 29 грудня 1999 року, посвідченою нотаріусом штату Іллінойс США, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_6 на здійснення обміну житлової площі за адресою: АДРЕСА_4 , а також отримувати від усіх осіб відомості щодо нього по будь-яким підставам, вести від його імені справи у судах з усіма правами, наданими законом.

Відповідно до договору міни від 05 квітня 2000 року ОСОБА_6 здійснила обмін квартири АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_3 . Обмін здійснений без доплати.

Іншою стороною договору є ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивача ОСОБА_1 , що визнається сторонами у справі і на час розгляду справи позивач є зареєстрованим у вказаній квартирі.

Згідно зі звітом про оцінку майна від 06 лютого 2017 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 , власником якої була ОСОБА_6 , становить 329 607 грн 30 коп.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 06 лютого 2017 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 , власником якої була ОСОБА_6 , становить 344 950 грн 84 коп.

У пункті 1 договору міни зазначено, що квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_6 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного Київською універсальною біржею 30 вересня 1994 року за реєстрованим № 4582/3114 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 11 жовтня 1994 року в реєстровій книзі за № 696.

Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю.

У письмових поясненнях, наданих суду першої інстанції, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов П. Ю. вказує на наявність згоди позивача, як другого з подружжя, що підтверджується довіреністю від 29 грудня 1999 року, яка наявна в його архіві. Зазначення у договорі про належність квартири ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності вважає суто технічною помилкою, яка ні якою мірою не порушила права позивача.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно 20 серпня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м. Києва та свідоцтвом, виданим цим же реєстраційним органом 25 березня 2015 року.

Позивач 02 червня 2015 року звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк О. Ю. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , вказуючи її своєю дружиною.

12 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 на підставі заповіту, складеного ОСОБА_6 на користь відповідача на все майно.

Згідно із заповітом від 11 лютого 2011 року, посвідченим державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Домашенко В. В., ОСОБА_6 заповідала все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати і на що вона за законом матиме право, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації у м. Києві від 25 вересня 1996 року № 623 ОСОБА_6 була призначена опікуном неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У ході ведення спадкової справи було встановлено, що рішенням Окружного суду округу Кук штат Іллінойс США від 24 січня 2002 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було розірвано. Справа розглядалася за заявою позивача ОСОБА_1 Судом було встановлено, що заявник і відповідач ОСОБА_6 припинили спільне життя і не підтримують подружні стосунки як чоловік і дружина з 13 серпня 1995 року.

Листом від 02 червня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк О. Ю. повідомила представника ОСОБА_1 про неможливість видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю можливості безспірного встановлення нотаріусом фактів спільної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , а також факту шлюбних відносин.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Іванова П. Ю., ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовлено. У цій справі позивач просив про визнання за ним права на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 у порядку спадкування і посилався на те, що вказана квартири була придбана у шлюбі. Судом було встановлено, що позивач на час смерті ОСОБА_6 вже 13 років не перебував з нею у зареєстрованому шлюбі та вже 20 років не мав з нею спільного господарства, не існувало їх сім`ї, проживали вони окремо, у різних державах, а тому ОСОБА_1 не може бути визнаний її спадкоємцем. Суд не вбачав зв`язку між предметом і підставами позову із діями нотаріуса, а тому вважав відсутнім порушення прав позивача.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

У силу статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Статтею 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Аналогічні норми містяться у статтях 60, 69, 72 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У порядку статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу (стаття 1219 ЦК України).

Враховуючи, що сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, першочерговим є питання обґрунтованості заявлених позивачем вимог, а саме - чи є підстави вважати квартиру АДРЕСА_3 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Як встановлено судом квартира АДРЕСА_3 набута ОСОБА_6 у порядку обміну до офіційного розірвання шлюбу. Разом з тим, у судовому рішення про розірвання шлюбу встановлено, що сторони з 13 серпня 1995 року припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. Указана квартира була придбана ОСОБА_6 після припинення шлюбних відносин з позивачем.

Право власності на цю квартиру набуто у порядку обміну та без здійснення доплати.

В умовах договору міни також вказано квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_6 на праві особистої власності. У цій частині договір не був оспорений, не визнаний недійсним, а, отже, є правомірним у силу статті 204 ЦК України, а посилання нотаріуса на технічну помилку його правомірності не спростовують.

При цьому двома судовими рішеннями, а саме: рішенням Окружного суду округу Кук штат Іллінойс США від 24 січня 2002 року та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 понад 20 років проживали окремо, не мали спільного господарства та стосунків, притаманних подружжю. За заповітом від 11 лютого 2011 року ОСОБА_6 заповідала все своє майно ОСОБА_3

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові ОСОБА_1 , апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами, виникають із сімейних відносин, а тому відповідач ОСОБА_3 є належним відповідачем у спорі колишнього подружжя ОСОБА_1 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 . Позивач при зверненні до суду вказував про виникнення права спільної сумісної власності подружжя, що регулюється нормами саме сімейного права. Та обставина, що другий з подружжя помер не перешкоджає реалізації права звернення з такою вимогою щодо спадкового майна, набутого у шлюбі, оскільки до складу спадщини входять усі майнові права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Таким чином, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_3 є належним відповідачем у справі щодо майна спадкодавця, яке було придбано під час перебування у шлюбі з останнім.

За наведених обставин, встановлених на підставі досліджених судом доказів, яким суд дав належну оцінку, правильним є висновок апеляційного суду про те, що позивач не довів наявності свого порушеного права і підстав для його судового захисту, оскільки спірні квартири були особистою власністю спадкодавця ОСОБА_6 і це майно було нажите останньою під час їх роздільного проживання з ОСОБА_1 при фактичному припинені їх шлюбу, що було передбачено статтею 28 КпШС України, яка діяла на час придбання зазначеного спірного майна, тому обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні зазначеного позову за недоведеністю та безпідставністю.

При цьому апеляційний суд правильно виходив із того, що наслідки пропуску позовної давності не можуть застосовуватись до необґрунтованого позову.

Доводи касаційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення суду апеляційної інстанції, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права при прийняті постанови апеляційного суду не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі.

Інші доводи касаційної скарги висновки суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 28 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович