Справа № 464/2288/19 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/811/1577/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року м. Львів

Справа № 464/2288/19

Провадження № 22-ц/811/1577/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін

на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 18 квітня 2019 року у складі судді Дулебко Н.І.

у справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваною ухвалою справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя передано до Пустомитівського районного суду Львівської області для розгляду.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає що ухвала суду винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак є не обґрунтованою, постановлена судом з порушенням правил підсудності.

Суд першої інстанції посилається на ст. 30,31 ЦПК, а саме, що спір про поділ майна подружжям виник з приводу нерухомого майна та передав справу з одного суду в інший.

З таким висновком апелянт не згідний виходячи з наступного.

Сторони зареєстровані на території Сихівського району м. Львів, а згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцем знаходженням.

Також судом не було звернуто увагу, що позивачем до подання позову до суду, який містить декілька позовних вимог майнового характеру не сплачувався судовий збір в розмірі визначеному законом.

Ціна позову визначається в позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності дійсною вартістю нерухомого майна. У позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, ціна позову визначається загальною сумою всіх вимог.

Згідно пп.1 п. 1 ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», п. 9, 10 ч. 1 ст.176 ЦПК України щодо першої позовної вимоги судовий збір повинен становити 768, 40 грн., щодо другої вимоги 1266 грн., щодо третьої позовної вимоги 4592,50 грн., щодо четвертої судовий збір повинен становити 9185 грн. Таким чином сумарна сума судового збору повинна була становити 15 811,90 грн., а не так як сплатив позивач судовий збір у сумі 1000 грн.

Апелянт вважає, якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що виноситься ухвала згідно ст. 185 ЦПК України. Відтак суд належним чином не перевірив вимог позовної заяви, предмету та підставу позову та вимоги щодо виключної підсудності справи та протиправно прийняв оскаржувану ухвалу.

Просить апеляційну скаргу прийняти та задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4, 5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегіясуддів вважає, що ухвала Сихівського районного суду м. Львова від 18 квітня 2019 року відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Як зазначено у п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 р. №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави, розірвання договору оренди, про визнання правочину з нерухомістю недійсним, та інші. Виключна підсудність встановлена для позовів про будь - які права з приводу нерухомого майна.

Виключна підсудність - особливий вид територіальної підсудності. Правила виключної підсудності забороняють застосування при пред`явленні позову інших видів підсудності - загальної, альтернативної, договірної і підсудності, пов`заних між собою вимог.

Так згідно з роз`ясненнями п.41 вищезгаданої постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 р. №3, перелік позовів, для яких встановлено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність), мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулася з позовом про поділ спільного майна подружжям, в якому просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь половину від оціненої вартості земельної ділянки, розташованої на території Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (кадастровий номер :04:000:0674) в розмірі 63 300 грн.; визнати за ОСОБА_1 право власності на вищевказану земельну ділянку; стягнути з відповідача на її користь половину від понесених витрат на будівництво об`єктів незавершеного будівництва, які знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером :04:000: НОМЕР_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 р АДРЕСА_2 н АДРЕСА_3 с АДРЕСА_4 , в розмірі 459 250 грн.; визнати за ОСОБА_1 право власності на вищевказані об`єкти незавершеного будівництва.

Тобто, спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна, а саме, земельної ділянки, яка розташована на території Солонківської сільської ради, Пустомитівського району, Львівської області, об`єкта незавершеного будівництва який знаходиться на території земельної ділянки та визнання права власності на вище вказані об`єкти, відтак до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила виключної підсудності, і оскільки це є Пустомитівський район, даний спір з врахуванням положень ч.1 ст. 30 ЦПК України, підсудний Пустомитівському районному суду Львівської області, а відтак суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про передачу справи за підсудністю до Пустомитівського районного суду Львівської області.

З врахуванням вищенаведеного, доводи апелянта про те, що даний спір повинен розглядатися за місцезнаходженням відповідачів ОСОБА_1 , є безпідставними та необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильний висновок судді про підсудність справи Пустомитівському районному суду Львівської області та передачі справи на розгляд до Пустомитівського районного суду Львівської області.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 18 квітня 2019 року залишити без змін. Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді