КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7089/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року місто Київ

справа № 367/6753/16-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Карабаза Н.Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету Державної податкової служби України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

05 вересня 2016 року позивач звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила:

поновити їїна посаді декана факультету фінансів та банківської справи Національного університету державної податкової служби України;

стягнути з Національного університету державної податкової служби України на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 157162 грн.;

стягнути з відповідача на їїкористь заподіяну моральну шкоду у сумі 45000 грн.;

допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 157162 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що вона працювала в Національному університеті ДПС України з 1994 року, наказом Національного університету ДПС України №252-к від 08 грудня 2006 року її призначено на посаду декана факультету фінансів та банківської справи Національного університетуДПС України та у 2011 році укладено контракт з науково-педагогічним працівником строком на п`ять років до 29 серпня 2016 року.

Вказувала, що вона в період з 03 вересня 2007 року по 31 травня 2014 року виконувала обов`язкизавідувача кафедри фінансових ринків Національного університету ДПС України за сумісництвом.

Зазначала, що відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №1184-р утворено Університет державної фіскальної служби України реорганізувавши шляхом злиття Національного університету державної податкової служби України, Державного науково-дослідного інституту митної справи, Науково-дослідного інституту фінансового права з віднесенням його до сфери управління Державної фіскальної служби України.

Зауважувала, що Національним університетом ДПС України видано наказ №35-к від 26 січня 2016 «Про попередження працівників про наступне звільнення», відповідно до якого начальника кадрів університету зобов`язано у термін до 06 лютого 2016 року попередити всіх працівників Університету про їх наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією.

Посилалася на те, що наказом №44-к від 02лютого 2016 року термін попередження працівників Університетубуло подовжено до 26 лютого 2016 року.

Однак, у порушення вказаних наказів, попередження про наступне звільнення їй було підготовлене та вручене лише 26 травня 2016 року, а пропозицію про прийняття на посаду до Університету державної фіскальної служби України була вручена позивачу відділом кадрів Університету державної фіскальної служби лише 18 липня 2016 року.

Вказувала, що їй не було запропоновано жодної вакантної науково-педагогічної посади відповідно до її кваліфікації.

Зазначвала, що в результаті таких дій керівництва університету вона перенесла значні моральні страждання та змушена була відмовитись від запропонованих посад.

Вказувала, що 26 та 27 липня 2016 року, співробітниками Університету Державної фіскальної служби України проведено засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Національного університету ДПС України для розгляду подання про згоду на розірвання трудового договору з працівниками вказаного Університету.

Зауважувала, що засідання профспілкового комітету відбувалось за участю співробітників не Національного університету ДПС України, а УДФСУ, а тому вважає, що прийняті на засіданні профкому ППО НУДПСУ рішення та протоколи №6 та №7 від 26 липня 2016 року та від 27 липня 2016 року є протиправними.

Посилалася на те, що на підставі рішення профкому, Національним університетом державної податкової служби України було видано наказ №132-к від 03 серпня 2016 року відповідно про її звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала те, що судом першої інстанції не досліджено порядок її звільнення із займаної посади, не повно досліджено докази, що стосуються наявності вакантних посад у відповідача, а також не встановлено чи дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці відповідача, які б надали право на розірвання трудового контракту до закінчення строку його дії.

Вказувала, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідачем в порушення ст.49-2 КЗпП України не запропоновано жодної науково-педагогічної посади, у зв`язку з чим вона вимушена була відмовитись від запропонованих посад лаборантів, а наявність інших посад від неї було приховано.

Зазначала, що судом першої інстанції не було досліджено витяг з протоколу №7 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників від 27 липня 2016 року.

Посилалася на те, що у попередженні про її вивільнення вказано підставу - реорганізація, а в наказі про її звільнення вказано підставі - скорочення чисельності, а тому вважає, що формулювання підстави для її звільнення не відповідають дійсності та визначено у наказі на її звільнення не правомірно.

Вказувала, що відповідачем при її звільненні із займаної посади було порушено ст.ст.36, 42, 42-1, 43, 49-2 КЗпП України.

Від відповідача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому останній просив залишити скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість. Вказував на те, що звільнення позивача було законним та порушень законодавства стосовного нього не було, так як були запропоновані усі можливі вільні вакансії в Університеті Державної фіскальної служби Україн та остання відмовилася від перечення на іншу посаду.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вказаних підстав.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач була попереджена про наступне звільнення, відмовилася від переведення на іншу наявну посаду, а відтак звільнення позивача проведено з додержанням відповідної процедури.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2011 року між позивачем та Національним університетом державної податкової служби України укладено контракт з науково-педагогічним працівником, відповідно до умов якого ОСОБА_4 призначено на посаду декана факультету фінансів та банківської справи, в.о. завідувача кафедри фінансів ринків та фінансових послуг на термін з 01 вересня 2011 року до 29 серпня 2016 року (т.1 а.с.19-20).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про утворення Університету державної фіскальної служби України» від 11 листопада 2015 року №1184-р було утворено Університет державної фіскальної служби України, реорганізувавши шляхом злиття Національний університет державної податкової служби України, Державний науково-дослідний інститут митної справи, Науково-дослідний інститут фінансового права з віднесенням його до сфери управління Державної кальної служби України (т.1 а.с.38).

На виконання вказаного розпорядження Державною фіскальною службою України 15 січня 2016 року було видано наказ №34 «Про утворення Університету Державної фіскальної служби України» та наказ №35 «Про реорганізацію Національного університету ДПС України» (т.1 а.с.39-40, 41-42).

Національним університетом ДПС України (комісія з реорганізації) на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України «Про утворення Університету державної фіскальної служби України» від 11 листопада 2015 року №1184-р та наказу Державної фіскальною службою України від 15 січня 2016 року №35 «Про реорганізацію Національного університету ДПС України» видано наказ №35-к від 26 січня 2016 року «Про попередження працівників про наступне звільнення», згідно п.1 якого до 06 лютого 2016 року попередити всіх працівників Національного університету ДПС України про їх наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією Університету (т.1 а.с.43).

Наказом Національного університету ДПС України (комісія з реорганізації) №44-к від 02 лютого 2016 року «Про внесення змін до наказів про попередження працівників про наступне звільнення» п.1 наказу від 26 січня 2016 року №35-к викладено в наступній редакції: «До 26 лютого 2016 року попередити всіх працівників Національного університету ДПС України про їх наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією Університету » (т.1 а.с.44).

Згідно попередження про наступне звільнення Національного університету ДПС України (комісія з реорганізації) від 26 травня 2016 року декана факультету фінансів та банківської справи ОСОБА_1 було попереджено про наступне звільнення не раніше чим через 2 місяці з моменту ознайомлення з даним попередженням у зв`язку з реорганізацією Національного університету державної податкової служби України відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (т.1 а.с.16).

З вказаним попередженням позивач ознайомилася 26 травня 2016 року, про що свідчить її підпис на ньому та остання зробила відмітку про те, що вона має переважне право при переведенні.

Пропозицією про прийняття (в порядку переведення) на посаду Університету Державної фіскальною службою Українивід 18 липня 2016 року позивачу було запропоновано посади зазначені в додатку 1(т.1 а.с.17).

Згідно додатку №1 (список вакансій на 18 липня 2016 року) позивачу було запропоновано вакансії:

кафедра бухгалтерського обліку - провідний вахівець;

ННІ фінансів, банківської справи - фахівець б/к;

кафедра фінансових ризиків - провідний фахівець;

кафедра банківської справи та фінансового моніторингу - провідний фахівець;

планово-фінансовий відділ - провідний фахівець (т.1.а.с.18).

З пропозицією про прийняття (в порядку переведення) на посаду позивач ознайомилася 18 липня 2016 року та відмовилася від запропонованих посад зазначених в додатку 1 у зв`язку з їх нерівнозначністю до попередньої посади (декан факультету фінансів та банківської справи НУДФС).

Вказані посади також були вакантні і станом на 26 травня 2016 року (т.1 а.с.185).

З витягу з протоколу №7 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Університету Державної фіскальною службою України від 27 липня 2016 року вбачається, що на підставі розгляду подання у присутності довіреної особи ОСОБА_1 - ОСОБА_7 виборний орган первинної профспілкової організації працівників НУДПСУ надав згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 (т.1 а.с.49-51).

Наказом члена комісії з реорганізації ОСОБА_9 від 03 серпня 2016 року №132-к ОСОБА_1 . , декана факультету фінансів та банківської справи 03 серпня 2016 року звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників (п.1 ст.40 КЗпП України).

У наказі зазначено, що Службі бухгалтерського обліку та фінансової звітності Університету ДФС України виплатити грошову компенсацію за 35 к. днів невикористаної відпустки за період роботи з 05 вересня 2015 року по 03 серпня 2016 року.

Підставою винесення наказу зазначено: наказ Національного університету ДПС України від 26 січня 2016 року №35-к «Про попередження працівників щодо наступного звільнення»; попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 26 травня 2016 року; ст.44 КЗпП України; згода засідання профкому ППОП НУДПСУ від 27 липня 2016 року №9.

З наказом про звільнення позивач ознайомилася 03 серпня 2016 року, про що свідчить її підпис на наказі та отримала трудову книжку, остаточний розрахунок не отримала.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Статтею 49-2 КЗпП України передбачений порядок вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Так, відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ч.3 ст. 49-2 КЗпП України).

У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У абзаці 1 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» надано роз`яснення, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об'єднань у ч.3 ст.64 ГК України.

Тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства.

Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Відповідно до п.1.1. статуту Університету державної фіскальної служби України Університет - автономний та самоврядний вищий навчальний заклад, який є державною установою, фінансується за кошти державного бюджету і належить до сфери управління Державної фіскальної служби України.

Отже, штатний розпис Університету затверджується в Державній фіскальній службі України.

Як вбачається з штатного розпису Університету Державної фіскальною службою України на 2016 рік, який вводився в дію з 01 січня 2016 року та з 01 лютого 2016 року, які затверджені Державною фіскальною службою України посада декана факультету фінансів та банківської справи не передбачена (т.1 а.с.129-148, 149-170).

Доводи позивача про те, що суд не звернув уваги, що вона має переважне право залишення на роботі колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

У частині першій статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам, зазначеним у частині другій цієї статті.

Наявність переважного права має значення, коли звільненню у зв`язку із скороченням підлягають декілька працівників, і роботодавець у такому випадку зобов`язаний враховувати наявність переважного права при працевлаштуванні працівника, чия посада скорочується, та інших працівників, які такого права не мають, але їх посади також скорочуються.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, посада декана факультету фінансів та банківської справи, яку обіймала позивач була єдиною, а тому не було перед ким визначати її переважне право на залишення на роботі.

А тому, у даному випадку правила статті 42 КЗпП України не можуть застосовуватися.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідачем в порушення ст.49-2 КЗпП України не запропоновано жодної науково-педагогічної посади, у зв`язку з чим вона вимушена була відмовитись від запропонованих посад лаборантів, а наявність інших посад від неї було приховано колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.53 Закону України «Про вищу освіту» науково-педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну, наукову (науково-технічну, мистецьку) та організаційну діяльність.

Частино 11 ст.55 вказаного Закону визначено, що під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

Виходячи з системного аналізу норм права для заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників участь в конкурсі є обов`язковою.

Згідно з п.1.14 Порядку конкурсного відбору на вакантні посади науково-педагогічних працівниківв Університет Державної фіскальною службою України та п.12 ст.55 Закону України «Про вищу освіту» вокремих випадках, у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році.

У судовому засіданні представник відповідача пояснив, що конкурс на заміщення вакантних посад був оголошений в Університеті у травні 2016 року. Однак позивач документи для участі у конкурсі не подавала.

При цьому, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що контракт від 01 вересня 2011 року, укладений між позивачем та Національним університетом державної податкової служби України припиняв свою дію 29 серпня 2016 року, навчальний процес повинен був розпочатися з 01 вересня 2016 року.

А відтак, відповідач підставно не запропонував позивачу науково-педагогічні посади, оскільки остання документи для участі у конкурсі не подавала.

Отже, доводи позивача про те, що судом першої інстанції не досліджено порядок звільнення позивача із займаної посади, а також не встановлено чи дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці відповідача, які б надали право на розірвання трудового контракту до закінчення строку його дії, про те, що відповідачем при її звільненні із займаної посади було порушено ст.ст.36, 42, 42-1, 43, 49-2 КЗпП України спростовуються вищевикладеним.

Доводи апеляційної скарги про те, що засідання профспілкового комітету відбувалось за участю співробітників не Національного університету ДПС України, а УДФСУ, а тому прийняті на засіданні профкому ППО НУДПСУ рішення та протоколи №6 та №7 від 26 липня 2016 року та від 27 липня 2016 року є протиправними колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не надано доказів того, що вказані рішення та протоколи профспілки визнані протиправними у встановленому законом порядку.

Крім того, інших профспілкових органів, членом яких є позивач немає.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач упорушення своїх наказів невчасно, а саме майже через два місяці (26 травня 2016 року) вручив їй попередження про наступне вивільнення та у порушення ст.49-2 КЗпП України лише 18 липня 2016 року вручив їй пропозицію про прийняття (в порядку переведення) на посаду колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається з довідки, виданої начальником відділу кадрів позивач перебувала на лікарняних у періоди:

з 26 січня 2016 року по 09 лютого 2016 року;

з 10 лютого 2016 року по 19 лютого 2016 року;

з 20 лютого 2016 року по 29 лютого 2016 року;

з 01 березня 2016 року по 16 березня 2016 року;

з 17 березня 2016 року по 22 березня 2016 року;

з 23 березня 2016 року по 08 квітня 2016 року;

з 11 квітня 2016 року по 22 квітня 2016 року;

з 21 квітня 2016 року по 13 травня 2016 року;

з 16 травня 2016 року по 25 травня 2016 року;

з 26 травня 2016 року по 08 червня 2016 року позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати;

з 09 червня 2016 року по 24 червня 2016 року позивач перебувала у основній щорічній відпустці;

з 29 червня 2016 року по 08 липня 2016 року позивач перебувала на лікарняному;

з 11 липня 2016 року по 25 липня 2016 року позивач перебувала у основній щорічній відпустці;

з 26 липня 2016 року по 03 серпня 2016 року позивач перебувала на лікарняному.

Унинець-Ходаківська В.П. у судовому засіданні апеляційного суду не заперечувала проти даних, які викладені у вказаній довідці.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у абзаці 6 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» в усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

А відтак, колегія суддів вважає, що відповідач, у зв`язку з перебуванням позивача то на лікарняному, то у відпустці був позбавлений можливості вчасно вручити останній пропозицію про прийняття (в порядку переведення) на вакантні посади.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що попередження про наступне звільнення було вручено позивачу 26 травня 2016 року, тобто не менше ніж за 2 місяці до звільнення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач працювала за строковим трудовим договором, строк дії якого закінчувався 30 серпня 2016 року.

Беручи до уваги те, що у відповідача дійсно мала місце реорганізація та встановивши, що позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, запропоновано останній всі вакантні посади на момент звільнення, від яких вона відмовилася, наказ про звільнення виданий повноважною особою, в межах своєї компетенції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства та без порушень прав останньої.

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, вони також задоволенню не підлягають.

Щодо доводів про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно з ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, стаття 237-1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Оскільки позивача було правомірно звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, її трудові права не були порушені відповідачем, колегія суддів приходить до висновкупро відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: