КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 363/2135/19

02 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Ігнатченко Н.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Демченка Ігоря Петровича на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 25 червня 2019 року, постановлену під головуванням судді Котлярової І.Ю., у цивільній справі за скаргою Демченка Ігоря Петровича , який діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Вишгородського Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Картошкіної М.М. про повернення виконавчого документа стягувачу,-

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року Демченко І.П. , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на постанову державного виконавця Вишгородського Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Картошкіної М.М. про повернення виконавчого документа стягувачу.

В обґрунтування скарги зазначав, що 08.05.2019 року ознайомившись з матеріалами зведеного виконавчого провадження № 49631906 він дізнався, що виконавчий лист № 2-506/2013, виданий Вишгородським районним судом 03.06.2013 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми основного боргу у розмірі 120 000,00 грн., інфляційнийних втрат у розмірі 240,00 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 1 219,67 грн., а всього 121 459,67 грн., повернутий стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 38 закону України «Про виконавче провадження».

Вважає вказану постанову незаконною та необгрунтованою, оскільки державний виконавець повернув виконавчий лист не вживши всіх необхідних заходів передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

На підставі викладеного, скаржник просив скасувати постанову державного виконавця Вишгородського районного ВДВС ГТУЮ у Київській області Картошкіної М.М. від 22.12.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.7 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження»; постановити окрему ухвалу на адресу Міністерства юстиції України щодо постійного порушення вимог законів України «Про виконавчу службу», «Про виконавче провадження», Конституції України з боку Вишгородського районного ВДВС ГТУЮ Київської області; стягнути з Вишгородського ВДВС ГТУЮ у Київській області на користь ОСОБА_1 відповідно до ст.. 137 ЦПК України витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 25 червня 2019 року скаргу задоволено частково.

Скасовано постанову державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Картошкіної М.М. від 22 грудня 2018 року про повернення виконавчого листа № 2-506/2013, виданого 03.06.2013 року Вишгородським районним судом Київської області стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні № 48917655.

У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Демченко Ігор Петрович подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 25 червня 2019 року в частині відмови заявлених до стягнення витрат на правову допомогу та в частині відмови постановлення окремої ухвали скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення про задоволення таких вимог скарги.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що ухвала суду в оскаржуваній частині постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд безпідставно відмовив у стягненні витрат на правову допомогу, пославшись на дефект квитанції, що була надана на підтвердження оплати таких послуг та відсутність акту наданих послуг. Так, квитанцію про оплату правової допомоги було подано до суду через канцелярію суду, будь-яких дефектів вона не мала, тому працівники канцелярії не склали відповідного акту. До заяви про стягнення витрат на правову допомогу був доданий розрахунок адвокатських витрат по справі згідно договору про надання правової допомоги від 09.09.2015 року, де детально розписано щодо наданої правничої допомоги.

Вказував на те, що також суд безпідставно відмовив у постановленні окремої ухвали пославшись на те, що це є правом суду, а не обов`язком. Разом з тим, судом не враховано, обставин справи, а саме: державним виконавцем повернуто виконавчий лист про стягнення з боржника коштів, який займає посаду директора ТОВ «Петрашевський кар'єр», при цьому за вказаним виконавчим листом стягувач не отримав жодних коштів; державним виконавцем повернуто виконавчий лист не отримавши відповіді з Відділу реєстрації актів громадянського стану Вишгородського РУЮ про сімейний стан боржник, тоді як сам здійснив такий запит; виконавчий лист не отримано стягувачем, та відсутній в матеріалах виконавчого провадження, що свідчить про його знищення службовою особою.

10 вересня 2019 року надійшла заява апелянта, в якій просив додатково стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Демченко І.П. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, тому колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення представника скаржника, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.12.2015 року в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції Кучер А.А. було винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження, згідно якої приєднано виконавче провадження № 48917655 з примусового виконання виконавчого листа № 2-506/2013 виданого 03.06.2013 року Вишгородским районним судом Київської області до зведеного виконавчого провадження № 49631906, яке веде відділ державної виконавчої служби Вишгородського РУЮ Київської області.

22.12.2018 року постановою державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Картошкіною М.М. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-506/2013 виданого 03.06.2013 року Вишгородським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми основного боргу у розмірі 121 459,67 грн., виконавче провадження № 48917655 встановлено, що транспортний засіб оголошений в розшук 28.09.2016 року не виявлено, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» даний виконавчий лист повернуто стягувачу.

Згідно відомостей наданих із Автоматизованої системи виконавчого провадження про виконавче провадження № 48917655 державними виконавцями Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області були винесені наступні постанови: 12.10.2015 року - постанова про відкриття виконавчого провадження, 11.12.2015 року постанова про арешт коштів боржника, 11.12.2015 року - постанова про приєднання виконавчого провадження до зведеного, 11.12.2015 року - постанова про арешт коштів боржника, 28.09.2016 року постанова про зупинення виконавчих дій, 03.12.2017 року постанова про поновлення вчинення виконавчих дій, 22.12.2018 року - постанова про повернення виконавчого документа стягувачу.

Задовольняючи частково скаргу, скасовуючи постанову державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Картошкіної М.М. від 22 грудня 2018 року про повернення виконавчого листа № 2-506/2013, виданого 03.06.2013 року Вишгородським районним судом Київської області стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні № 48917655, суд першої інстанції виходив з того, що вказану постанову прийнято необґрунтовано та безпідставно, без здійснення вичерпних заходів примусового виконання рішення суду, для виконання рішення суду виконавчі дії своєчасно та в повному обсязі не вчинено.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвала суду першої інстанції в частині скасування постанови державного виконавця сторонами не оскаржується, тому в цій частині судом апеляційної інстанції не перевірялася.

Відмовляючи у задоволенні вимог скарги в частині постановлення окремої ухвали, суд першої інстанції виходив з того, що постановлення окремих ухвал є правом суду, а не його обов`язком, під час розгляду справи не встановлено дій, які є підставою для притягнення посадових осіб Вишгородського районного ВДВС ГТУЮ Київської області до дисциплінарної відповідальності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду ґрунтується на нормах процесуального права.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких осіб ознак кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 1 Порядку здійснення контролю за діяльністю працівників органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 21.10.2016 № 3004/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 листопада 2016 р. за № 1440/29570 цей Порядок визначає механізм здійснення Міністерством юстиції перевірок діяльності працівників органів державної виконавчої служби (далі - органів ДВС), приватних виконавців, у тому числі стану додержання Конституції України, вимог законів України, указів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Міністерства юстиції України, доручень Міністра юстиції України, та організації роботи щодо їх виконання, дотримання вчинення державними і приватними виконавцями порядку та строків вчинення виконавчих дій, виконання правил діловодства.

Відповідно до п. 2 Порядку, основними завданнями здійснення контролю є: перевірка організації роботи органів ДВС, приватних виконавців, у тому числі дотримання вимог до офісу приватного виконавця, страхування цивільно-правової відповідальності, наявності осіб, що працюють на умовах правових чи трудових договорів, умов зберігання архіву, печаток тощо; перевірка дотримання державними і приватними виконавцями правил ведення діловодства, правильності формування документів; перевірка дотримання державними і приватними виконавцями порядку вчинення виконавчих дій; виявлення порушень законодавства у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб); надання рекомендацій з усунення причин, унаслідок яких допущено порушення; застосування до державних і приватних виконавців заходів реагування, передбачених законодавством, у разі виявлення під час перевірки допущених ними порушень; узагальнення результатів перевірок з метою визначення типових порушень, недоліків, помилок, що допускаються державними і приватними виконавцями; поширення позитивного досвіду роботи.

Міністерство юстиції за результатами перевірки проводить оцінку виявлених порушень, вивчає наявність підстав та надає пропозиції щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб органу ДВС, що перевірявся (п. 7 Порядку).

З огляду на зазначене, оскільки під час розгляду справи не встановлено дій, які б давали підстави для притягнення виконавця до дисциплінарної відповідальності, та враховуючи, що постановлення окремої ували відповідно до ч. 3 ст. 262 ЦПК України є правом суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог скарги в частині постановлення окремої ухвали у зв`язку з відсутністю на те підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що державним виконавцем повернуто виконавчий лист про стягнення з боржника коштів, який займає посаду директора ТОВ «Петрашевський кар`єр», при цьому за вказаним виконавчим листом стягувач не отримав жодних коштів; державним виконавцем повернуто виконавчий лист не отримавши відповіді з Відділу реєстрації актів громадянського стану Вишгородського РУЮ про сімейний стан боржник, тоді як сам здійснив такий запит; виконавчий лист не отримано стягувачем, та відсутній в матеріалах виконавчого провадження, що свідчить про його знищення службовою особою, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини можуть бути підставою для здійснення Міністерством юстиції України відповідної перевірки щодо виконання державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» та відповідно за наявності підстав, притягнення виконавця до дисциплінарної відповідальності.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у стягненні витрат на правову допомогу, пославшись на дефект квитанції, що була надано на підтвердження оплати таких послуг та відсутність акту наданих послуг є обґрунтованими враховуючи наступне.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України.

В свою чергу ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Представник позивача просив стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Заїченко проти України»).

Так, на підтвердження понесення ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, суду було надано, зокрема договір про надання правової допомоги від 09.09.2015 року, ордер на надання правової допомоги, квитанцію № 17/06 від 17 травня 2019 року на суму 2000 грн., розрахунок адвокатських витрат по справі.

У розрахунку адвокатських витрат по справі зазначено: представництво в суді, час ознайомлення з матеріалами справи, підготовка до судових засідань - 26 год. = 1500 грн.; складання процесуальних документів (5 документів) = 500,00 грн., всього до оплати = 2000 грн.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), задоволених вимог скарги, а також критерію розумності їхнього розміру, доведеності та обґрунтованості, колегія суддів вважає, що з Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 1 500,00 грн.

При цьому колегія суддів вважає, що відсутність акту наданих послуг за наявності всіх інших доказів на підтвердження наданих правничих послуг, не може бути підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Вишгородського районного суду Київської області від 25 червня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення в цій частині про стягнення з Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 1500 грн.

10 вересня 2019 року надійшла заява апелянта, в якій він просив додатково стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн. На підтвердження вказаних витрат до заяви додано квитанцію № 07/09 від 07 вересня 2019 року на суму 500 грн. та розрахунок адвокатських витрат, в якому зазначено: представництво в суді, час на ознайомлення з матеріалами справи, підготовка до судових засідань - 10 год. = 200 грн., складання процесуальних документів (3 документа) = 300 грн.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), задоволених вимог скарги, а також критерію розумності їхнього розміру, доведеності та обґрунтованості, колегія суддів вважає, що з Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 250 грн. під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 137,141, 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Демченка Ігоря Петровича задовольнити частково.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 25 червня 2019 року в частині відмови у стягненні понесених витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 1500 грн.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Стягнути з Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 250 грн. під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2019 року.

Головуючий: Судді: