ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7271/19 Справа № 211/4832/18 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Криворізька міська рада, Виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 травня 2019 року, яке ухвалене суддею Ніколенко Д.М. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 13 травня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Криворізької міської ради, Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради, ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Укргеопроект», фізична особа-підприємець « ОСОБА_3 », про визнання незаконними та часткового скасування рішень.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що він є власником земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:140:0004, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Власником суміжного з його земельною ділянкою домоволодіння по АДРЕСА_2 , є відповідач ОСОБА_2 , яким було здійснено непогоджене будівництво підсобних споруд на межі земельної ділянки, на якій розташоване його домоволодіння.

Намагаючись одержати інформацію щодо підстав здійснення зазначеного будівництва, ним були направлені відповідні запити, відповідно до яких в 1993 році він нібито надав погодження у формі Довідки на узаконення будівель, зведених ОСОБА_2 .

На його клопотання щодо частково скасування рішень про узаконення та надання дозволів, позивач отримав відмову на підставі того, що у зв`язку з будівництвом ОСОБА_2 будівель на межі домоволодіння, ним було одержано довідки, засвідчені головою вуличного комітету № 48, в яких нібито зазначено, що позивач не заперечує проти узаконення будівель.

В свою чергу, у відмові виконком Довгинцівської районної ради зазначив, що не існує жодних доказів утворення та існування вуличного комітету № 48, а також повноважень його голови на засвідчення підписів осіб. Положенням про комітети, вуличні комітети не наділені повноваженнями посвідчувати підписи осіб та видавати довідки щодо згоди власників суміжних домоволодінь на узаконення самочинно збудованих на межі земельних ділянок будівель і споруд. Виконком не має повноважень узаконювати самочинно збудовані будівлі та надавати дозвіл на будівництво сараю без згоди власника суміжного домоволодіння та зведення будівель на межі двох земельних ділянок із порушенням державних будівельних норм.

Позивач зазначив, що рішенням міської ради від 29.03.2017р. № 1513 було порушено процедуру передачі у власність земельної ділянки, адже ОСОБА_2 було одночасно передано у власність дві земельних ділянки, як один об`єкт приватизації за правилами приватизації земельних ділянок, які перебувають у користування громадян, не зважаючи на те, що безпідставно приватизована частина вільної земельної ділянки площею близько 151 кв.м., які він, позивач, бажав використовувати для садівництва та огородництва та оформити на неї правовстановлюючу документацію, ніколи не перебувала у користуванні ОСОБА_2 , що власне Виконкомом Довгинцівської районної в місті ради і не заперечується.

ОСОБА_2 в кінцевому результаті так і не було здійснено приватизацію вказаної ділянки для цілей ведення городництва, проте, не зважаючи на це, Криворізькою міськрадою було протиправно включено частину її площі в обсяг земельної ділянки, наданої ОСОБА_2 у власність для цілей будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд.

З огляду на викладене, в зв`язку з відмовою Криворізької міської ради та Виконкому Довгинцівської районної в місті ради у частковому скасуванні винесених ними рішень, позивач просив суд задовольнити заявлені вимоги та визнати незаконним та частково скасувати рішення Виконкому Довгинцівської районної в місті ради від 08.10.1993 р. № 436, від 08.10.1993 р. № 434 та рішення Криворізької міської ради від 29.03.2017 р. № 1513.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність необхідності погодження власників суміжних домоволодінь для зведення будь-яких будівель, яку позивач не надавав, отже у Виконавчого комітету Довгинцівської районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу, за відсутності згоди позивача, не було підстав для винесення рішення № 434 від 08.10.1993 року.

Крім того, позивач не надавав згоди на узаконення самочинних будівництв будівель на території домоволодіння по АДРЕСА_2 саме: літню кухню-погріб, розміром 4,9х3,8 кв.м., сарай розміром 2,8х3,0 кв.м., літній душ, вбиральню, земельну ділянку загальною площею 676 кв.м. по фактичному користуванню, отже у Виконавчого комітету Довгинцівської районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу, за відсутності згоди позивача, не було підстав для винесення рішення № 436 від 08.10.1993 року.

Позивач вважає, що судом першої інстанції безпідставно застосовано строк позовної давності до спірних правовідносин, оскільки про порушення права він дізнався в березні 2018 року.

Судом першої інстанції не досліджено, на яких саме правових підставах спірна земельна ділянка площею 151 кв.м була передана у власність ОСОБА_2 у складі іншої земельної ділянки, як один об`єкт приватизації, при тому що спірна земельна ділянка ніколи не перебувала у користування ОСОБА_2 .

Також зауважує, що поза увагою суду залишилось порушення порядку встановлення меж земельної ділянки, за результатами якого було прийнято оспорюване рішення № 1513 від 29.03.2017 року, так як відповідачем ОСОБА_2 разом із іншим власником суміжної земельної ділянки, за відсутності позивача, було підписано акт прийняття-передачі межових знаків на зберігання.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Криворізька міська рада просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення та пропуском строку позовної давності для звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, однак вважає, що з мотивувальної частини рішення суду підлягає виключенню посилання суду, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, пропуск строку позовної давності для звернення до суду, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, рішенням Криворізької міської ради від 23 червня 2010 року № 3924 «Про безоплатну передачу у власність, спільну часткову, спільну сумісну власність земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян для будівництва і обслуговування жилого будинку, та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка», ведення садівництва», вирішено передати ОСОБА_1 безоплатно у власність земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна Ділянка), ведення садівництва, за адресою: АДРЕСА_1 , площею 1000 кв.м. (а.с.15).

Відповідно до рішення Виконкому Довгинцівської районної ради народних депутатів від 08.10.1993 р. № 436 «Про узаконення сараїв, гаражів, літніх кухонь, та використання земель - земельних ділянок» ОСОБА_2 було узаконено самочинне будівництво будівель на території домоволодіння по АДРЕСА_2 саме: літню кухню-погріб, розміром 4,9х3,8 кв.м., сарай розміром 2,8х3,0 кв.м., літній душ, вбиральню, земельну ділянку загальною площею 676 кв.м. по фактичному користуванню. Дані будівлі були збудовані на межі домоволодіння, тому для узаконення будівель ОСОБА_2 було отримано дві довідки, завірені головою вуличного комітету № 48, згідно яких два сусіда, власники суміжних домоволодінь, у тому числі і ОСОБА_1 , підтвердив, що він не заперечує проти узаконення будівель, збудованих на території домоволодіння по АДРЕСА_2 (а.с.19).

Відповідно до рішення Виконкому Довгинцівської районної ради народних депутатів від 08.10.1993 р. № 434 «Про дозвіл будівництва на присадибних ділянках», було вирішено дозволити ОСОБА_2 будівництво на присадибній ділянці по АДРЕСА_2 сараю розміром 2,5х3,6 м (а.с.20).

Відповідно до рішення Криворізької міськради від 29.03.2017 р. № 1513 відповідачу ОСОБА_2 була надана у власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 (а.с.27).

Згідно витягу з протоколу № 11 засідання районної комісії з питань забудови, землеустрою та вирішення земельних спорів щодо меж земельних ділянок індивідуальної забудови Виконкому Довгинцівської районної в місті ради від 26 грудня 2016 року, комісія шляхом голосування одноголосно вирішила погодити межу земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_3 в межах, відповідно до наданого кадастрового плану земельної ділянки площею 676 кв.м. (землекористувач ОСОБА_2 ) із земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_3 (власник ОСОБА_1 ). Крім того, стосовно спірної ділянки у витязі з протоколу комісії від 17.05.2010 р. зазначено, що на засіданні комісії відкритим голосуванням прийнято рішення надати перевагу в оформленні правовстановлюючих документів на земельну ділянку площею 151 кв.м., під ведення городництва власнику домоволодіння АДРЕСА_3 а, ОСОБА_2 (а.с. 28-29 копія витягу).

Звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання незаконним та скасування рішення Криворізької міськради від 29.03.2017 р. № 1513 про передачу відповідачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_3 , позивач посилався на порушення процедури передачі у власність земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для часткового скасування рішення Криворізької міськради від 29.03.2017 р. № 1513, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 152 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 21 ЦК України передбачено що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року, місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно д закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно положень статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

В частині третій статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Згідно з частинами першою, третьою, сьомою статті 55 Закону України «Про землеустрій» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Відповідно до статті 198 ЗК України, кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Отже, щоб набути право власності на земельну ділянку необхідно здійснити комплекс робіт: провести кадастрову зйомку землі з геодезичним встановленням меж земельної ділянки, яка включає, зокрема, і, перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки, погодження цих меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. Виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає перевірку того, чи не належить земельна ділянка іншому власнику або правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.

Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 рішенням Криворізької міської ради від 29.03.2017 р. № 1513 надана у власність земельна ділянка площею 0,0676 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_3 (а.с.27).

Згідно витягу з протоколу № 11 засідання районної комісії з питань забудови, землеустрою та вирішення земельних спорів щодо меж земельних ділянок індивідуальної забудови Виконкому Довгинцівської районної в місті ради від 26 грудня 2016 року, комісія шляхом голосування одноголосно вирішила погодити межу земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_3 в межах, відповідно до наданого кадастрового плану земельної ділянки площею 676 кв.м., землекористувач ОСОБА_2 , із земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_3 , власник ОСОБА_1 . Крім того, стосовно спірної ділянки, у витязі з протоколу комісії від 17.05.2010 р. зазначено, що на засіданні комісії відкритим голосуванням прийнято рішення надати перевагу в оформленні правовстановлюючих документів на земельну ділянку площею 151 кв.м., під ведення городництва власнику домоволодіння АДРЕСА_3 а, ОСОБА_2 (а.с.28-29).

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при постановленні рішення Криворізької міськради від 29.03.2017 р. № 1513 про передачу відповідачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на вул. не було порушено процедуру передачі у власність спірної земельної ділянки.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не досліджено, на яких саме правових підставах спірна земельна ділянка площею 151 кв.м була передана у власність ОСОБА_2 у складі іншої земельної ділянки, як один об`єкт приватизації, при цьому що спірна земельна ділянка ніколи не перебувала у користування ОСОБА_2 , оскільки, як вбачається із матеріалів справи, 17.05.2010 р. на засіданні комісія відкритим голосуванням прийняла рішення надати перевагу в оформленні правовстановлюючих документів на дану земельну ділянку під ведення городництва власнику домоволодіння АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 в користуванні якого є земельна ділянка площею 600 кв.м., та доказів незаконності прийнятого позивачем надано не було.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що поза увагою суду першої інстанції залишилось порушення порядку встановлення меж земельної ділянки, за результатами якого було прийнято оспорюване рішення № 1513 від 29.03.2017 року, так як відповідачем ОСОБА_2 разом із власником суміжної земельної ділянки, за відсутності позивача, було підписано акт прийняття-передачі межових знаків на зберігання, оскільки погодження межі земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_3 в межах, відповідно до наданого кадастрового плану земельної ділянки площею 676 кв.м., землекористувач ОСОБА_2 , із земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_3 , власник ОСОБА_1 , погоджено на засіданні районної комісії з питань забудови, землеустрою та вирішення земельних спорів щодо меж земельних ділянок індивідуальної забудови Виконкому Довгинцівської районної в місті ради від 26 грудня 2016 року, рішення щодо погодження меж вище вказаних земельних ділянок, яке затверджено витягом з протоколу № 11 засідання районної комісії з питань забудови, землеустрою та вирішення земельних спорів щодо меж земельних ділянок індивідуальної забудови Виконкому Довгинцівської районної в місті ради від 26 грудня 2016 року, позивачем не оскаржено.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання незаконними та часткового скасування рішень Виконкому Довгинцівської районної ради народних депутатів від 08.10.1993 р. № 434 «Про дозвіл будівництва на присадибних ділянках», Виконкому Довгинцівської районної ради народних депутатів від 08.10.1993 р. № 436 «Про узаконення сараїв, гаражів, літніх кухонь, та використання земель - земельних ділянок» позивач посилався на те, що Виконком не має повноважень узаконювати самочинно збудовані будівлі та надавати дозвіл на будівництво сараю без згоди власника суміжного домоволодіння, яку він не надав та зведення будівель на межі двох земельних ділянок із порушенням державних будівельних норм.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання незаконними та часткового скасування рішення Виконкому Довгинцівської районної ради народних депутатів від 08.10.1993 р. № 434 «Про дозвіл будівництва на присадибних ділянках», з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, оспорюване рішення № 434 від 08.10.1993 року приймалося, коли власник домоволодіння АДРЕСА_3 ОСОБА_2 тільки мав намір побудувати будівлю на території свого домоволодіння та будівництво ще не було здійснено, отже погодження власників суміжних домоволодінь не були потрібні та, відповідно, не отримувалися.

Відповідно до п. 1.3 Державних будівельних норм ДБН79-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України», які були чинні у 1993 році, будівництво житлових будинків та господарських будівель здійснювалося за типовими зональними або індивідуальними проектами, які погоджувалися головним архітектором міста (району).

Відповідно до наданої Виконкомом Довгинцівської районної у місті ради інформації, сарай розміром 3,6x2,5 м, про який йдеться у вищезазначеному рішенні, планувався будуватися відповідно до «Ситуаційного плану забудови земельної ділянки по АДРЕСА_3 », цей план був розроблений та затверджений начальником архітектурного-планувального бюро управління архітектури виконкому міської ради Шаповаловим 13.09.1993 року, який і був на той час індивідуальним проектом. Окрім того, відповідно до плану, сарай мав бути збудований в глибині двору домоволодіння АДРЕСА_4 а, а не на межі домоволодінь. Отже, була відсутня необхідність у погодженні власника суміжного домоволодіння АДРЕСА_1 .

Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність необхідності погодження власників суміжних домоволодінь для зведення будь-яких будівель, яку позивача не надавав, отже у Виконавчого комітету Довгинцівської районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу, за відсутності згоди позивача, не було підстав для винесення рішення № 434 від 08.10.1993 року.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання незаконними та часткового скасування рішень Виконкому Довгинцівської районної ради народних депутатів від 08.10.1993 р. № 436 «Про узаконення сараїв, гаражів, літніх кухонь, та використання земель - земельних ділянок» ОСОБА_2 було узаконено самочинне будівництво будівель на території домоволодіння по АДРЕСА_4 позивач посилався на те, що Виконком не маєв повноважень надавати дозвіл на будівництво сараю без згоди власника суміжного домоволодіння, яку він не надав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання незаконними та часткового скасування рішення Виконкому Довгинцівської районної ради народних депутатів від 08.10.1993 р. № 436 «Про узаконення сараїв, гаражів, літніх кухонь, та використання земель - земельних ділянок», з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, оспорюване рішення № 436 від 08.10.1993 року «Про узаконення сараїв, гаражів, літніх кухонь, та використання земель - земельних ділянок» приймалося з урахуванням згоди ОСОБА_1 , яка надана ним 04.09.1993 року (а.с.18), отже посилання позивача на неправомірність узаконення ОСОБА_2 будівель на території домоволодіння по АДРЕСА_4 саме: літню кухню-погріб, розміром 4,9х3,8 кв.м., сарай розміром 2,8х3,0 кв.м., літній душ, вбиральню, земельну ділянку загальною площею 676 кв.м. по фактичному користуванню, є безпідставним.

Положеннями частини першої статті статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що узаконенням відповідачем будівель на території домоволодіння по АДРЕСА_4 , а саме: літню кухню-погріб, розміром 4,9х3,8 кв.м., сарай розміром 2,8х3,0 кв.м., літній душ, вбиральню, земельну ділянку загальною площею 676 кв.м. по фактичному користуванню, порушуються його права, а тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи вище викладене, зважаючи на принцип справедливості, добросовісності та розумності, з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Разом з тим, правомірно прийшовши до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю та безпідставністю, суд першої інстанції помилково, зайво, застосував до спірних правовідносин наслідки пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, про що зазначив в мотивувальній частині рішення, не врахувавши роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно яких суд зазначає у рішенні про відмову у позові з підстав пропуску без поважних причин строку для звернення з позовом, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги позивача про безпідставність застосування строку позовної давності заслуговують на увагу, у зв`язку з чим з мотивувальної частини рішення підлягає виключенню посилання суду першої інстанції на пропуск позивачем позовної давності.

На підставі вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні із виключенням з мотивувальної частини рішення суду посилання на пропуск строку позовної давності, як на підставу для відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 травня 2019 рокузмінити, виключивши з мотивувальної частини рішення суду посилання на пропуск строку позовної давності, як на підставу для відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: