ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8184/19 Справа № 203/3578/18 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сосенки» про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сосенки» про зобов`язання вчинити дії (а.с. 1-5), який в подальшому уточнив (а.с. 37-41).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що він з травня 2016 року працював головою правління ОСББ «Сосновий Гай», правонаступником якого є відповідач. 24.03.2018 року відповідачем було проведено загальні збори, рішенням яких позивача було звільнено. Між тим, станом на 08.10.2018 року позивача не було офіційно повідомлено про його звільнення, численні запити на адресу відповідача залишились без відповідей. Під час роботи позивач не використав своє право на відпустку. Крім того, при його звільненні йому не було сплачено вихідну допомогу, передбачену Кодексом законів про працю.

Просить поновити строк звернення до суду, зобов`язати правління відповідача вчинити дії з приведення у відповідність до трудового законодавства наказів та розпоряджень, що регулюють трудові відносини з позивачем, зобов`язати відповідача надати невикористану щорічну відпустку для працівників з ненормованим робочим днем за 2016 2018 роки та призначити відпустку за два роки на травень та червень 2018 року, зобов`язати відповідача виплатити заробітну плату за травень та червень 2018 року як за час щорічної відпустки 2017, 2018 років, ухвалення рішення щодо законності та правомірності звільнення з посади, зобов`язати виплатити вихідну допомогу у разі визнання судом законного звільнення з посади, зобов`язати відповідача оплатити вимушений прогул у разі визнання судом незаконного звільнення з посади .

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі /а.с. 215-217/.

Своє рішення суд обгрунтував тим, що позивач звернувся до суду з вимогами про зобов`язання правління відповідача вчинити певні дії з приведення у відповідність до трудового законодавства наказів та розпоряджень, що регулюють трудові відносини з позивачем, зобов`язання відповідача надати невикористану щорічну відпустку для працівників з ненормованим робочим днем за 2016 2018 роки та призначити відпустку за два роки на травень та червень 2018 року, ухвалення рішення щодо законності та правомірності звільнення з посади, однак, зазначені вимоги не входять до кола способів захисту порушеного права. Решта вимог (зобов`язання виплатити вихідну допомогу у разі визнання судом законного звільнення з посади, зобов`язання відповідача оплатити вимушений прогул у разі визнання судом незаконного звільнення з посади) має похідний характер, отже також підлягає залишенню без задоволення. В іншій частині позову суд також, не знайшов підстав для їх задоволення.

ОСОБА_1 з рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно та неправильно встановив обставини справи і обставини правовідносин сторін та проігнорував його трудові права /а.с. 219-225/.

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сосенки» скористались своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2019 року без змін.

ОСОБА_1 було подано до суду відповідь на відзив Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сосенки».

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.05.2016 року установчими зборами об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 було ухвалено рішення (протокол № 1) про створення ОСББ «Сосновий Гай» та обрання позивача головою правління (а.с. 13-15, 20-21).

01 червня 2016 року відомості про реєстрацію ОСББ «Сосновий Гай» та його керівника було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 8).

10 червня 2016 року на засіданні правління ОСББ «Сосновий Гай» було ухвалено рішення (протокол № 01) про обрання позивача головою правління з місячним окладом у сумі 1 500,00 грн. (а.с. 16, 17).

15 грудня 2016 року ОСББ «Сосновий Гай» було видано наказ № 01 про призначення позивача на посаду голови правління (а.с. 18-19).

24 березня 2018 року загальними зборами співвласників ОСББ «Сосновий Гай» було ухвалено рішення (протокол № 1) про обрання нового складу правління, зміну найменування ОСББ «Сосновий Гай» на ОСББ «Сосенки» (а.с. 181 190).

11 квітня 2018 року на засіданні правління відповідача було ухвалено рішення (протокол № 1) про обрання головою правління ОСОБА_2 (а.с. 191 195).

05 травня 2018 року відомості про зміну найменування відповідача та його керівника було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 148-149).

Того ж дня правління відповідача письмово звернулося до позивача з вимогою про передачу усіх документів, фінансової звітності з оборотних та необоротних активів та запасів, стану розрахунків з дебіторами та кредиторами (а.с. 90 92).

25 травня 2018 року на засіданні правління відповідача було ухвалено рішення (протокол № 3) про звільнення позивача з посади голови правління згідно з пунктом 5 статті 41 КЗпП у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи, про що повідомити позивача; видати останньому трудову книжку та вжити заходів щодо витребування від позивача документів, пов`язаних з діяльністю відповідача (а.с. 85 88).

Того ж дня відповідачем було видано наказ № 3 про звільнення позивача з посади голови правління на підставі рішення правління від 25.05.2018 року № 3 згідно з пунктом 5 статті 41 КЗпП у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи. Від одержання копії наказу позивач відмовився 04.06.2018 року у судовому засіданні, після чого того ж дня копію наказу було надіслано позивачеві поштою (а.с. 49-50).

Того ж дня відповідач, в особі голови ревізійної комісії, повторно письмово звернувся до позивача з вимогою про передачу усіх документів, фінансової звітності з оборотних та необоротних активів та запасів, стану розрахунків з дебіторами та кредиторами (а.с. 99 101).

31 травня 2018 року позивачеві було нараховано та сплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку за травень 2018 року загальною сумою 7 175,65 грн. У зв`язку з непереданням позивачем новому керівництву кадрових та первинних бухгалтерських документів нарахування вказаних коштів було здійснено, виходячи із встановленого законодавством мінімуму (а.с. 98, 159 161).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо вимог про зобов`язання правління відповідача вчинити певні дії з приведення у відповідність до трудового законодавства наказів та розпоряджень, що регулюють трудові відносини з позивачем, зобов`язання відповідача надати невикористану щорічну відпустку для працівників з ненормованим робочим днем за 2016 2018 роки та призначити відпустку за два роки на травень та червень 2018 року, ухвалення рішення щодо законності та правомірності звільнення з посади, суд першої інстанції виходив з того, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено. При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципом диспозитивності, згідно з яким захист здійснюється виключно у межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів і з суворим дотримання приписів статті 16 ЦК. Зазначені вимоги не входять до кола способів захисту порушеного права. Вимоги про зобов`язання правління відповідача вчинити певні дії з приведення у відповідність до трудового законодавства наказів та розпоряджень, що регулюють трудові відносини з позивачем, а також ухвалення рішення щодо законності та правомірності звільнення з посади є до того ж абстрактними, не мають прикладного (конкретного) юридичного значення для позивача й не тягнуть за собою реальні виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових його прав. Суд під час розгляду цивільної справи обмежений у виборі способу захисту порушеного права (залежно від запропонованого позивачем), у застосуванні матеріального закону тощо, і таке обмеження обумовлене принципом диспозитивності. Крім того, позивач, незважаючи на відомий йому факт видання відповідачем наказу про його звільнення, не просить суд поновити його на посаді й скасувати виданий наказ, що додатково підтверджує висновок суду про невірне розпорядження позивачем способами захисту порушених прав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами, встановленими частиною 1 статті 5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Способи захисту порушеного права визначено частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, яка визначає, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевказані норми, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що зазначені вимоги не входять до кола способів захисту порушеного права, при цьому, суд під час розгляду цивільної справи обмежений у виборі способу захисту порушеного права (залежно від запропонованого позивачем), а позовні вимоги позивача щодо ухвалення рішення щодо законності та правомірності звільнення з посади є абстрактними, та не мають прикладного (конкретного) юридичного значення для позивача й не тягнуть за собою реальні виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових його прав.

Щодо позовних вимог в частині вимоги про зобов`язання надати позивачеві відпустку, суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу тієї обставини, що його право порушене та доказів, що підтверджують звернення позивача до відповідача про надання йому невикористаної відпустки, позивачем надано не було.

У розумінні статей 2, 4, 13 ЦПК, до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено. При цьому такий захист забезпечується судом винятково в разі, якщо він встановить, що права, свободи чи інтереси особи, що звернулася до суду, порушені.

Так, частиною першою статті 3 Закону України від 15.11.1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» визначено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Диспозиція приведеної норми свідчить про те, що обов`язковою передумовою для надання працівникові, якого звільнено, невикористаної відпустки є бажання такого працівника, яке за загальним правилом має бути виявлено у вигляді його конкретної активної дії складення та подання роботодавцеві відповідної письмової заяви.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження порушення його права на невикористану щорічну відпустку, оскільки не звертався до відповідача з відповідною заяувою у відповідності до частини першої статті 3 Закону України від 15.11.1996 року №504/96-ВР «Про відпустки».

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання виплатити позивачеві заробітну плату за травень та червень 2018 року, суд виходив з того, що, дана вимога є безпідставною, оскільки відповідачем було надано належні докази того, що після звільнення позивачеві було нараховано та сплачено всі належні при звільненні платежі (а.с. 98, 159 161). Колегія суддів погоджується з даним висновком, оскільки позивачем не надано доказів на спростування доказів наданих відповідачем та не надано доказів на підтвердження не здійснення відповідачем розрахунку з позивачем при звільненні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно критичного ставлення до пояснень позивача щодо безпідставного нарахування вказаних виплат у межах встановленого законодавством мінімуму, оскільки позивач протягом усього часу розгляду справи не надав суду доказів передання ним новому керівництву кадрових та первинних бухгалтерських документів.

Відповідач провів всі необхідні розрахунки з позивачем, що підтверджується матеріалами справи.

Крім того, позивачем не надано суду розрахунку даної суми.

Твердження позивача стосовно того, що йому було виплачено заробітну плату, а не розрахунок з ним, також спростовується матеріалами справи.

Щодо позовних вимог про зобов`язання виплатити вихідну допомогу у разі визнання судом законного звільнення з посади, зобов`язання відповідача оплатити вимушений прогул у разі визнання судом незаконного звільнення з посади, суд першої інстанції виходив з того, що дані вимоги мають похідний характер, отже також підлягає залишенню без задоволення. При цьому суду зважає й на те, що ці вимоги сформульовано позивачем не в імперативній формі, а за умовою (provisum). Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, оскільки звільнення позивача відбулося з дотриманням норм діючого законодавства без будь-яких порушень з боку відповідача, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини 3 статті 99 ЦК України згідно із Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року за № 1255-VІІ (у редакції на дату звільнення позивача) повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Правилом частини 3 статті 99 ЦК України та пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України передбачається право компетентного (уповноваженого) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав; реалізація цього права у будь-який час гарантується нормами корпоративного права для припинення негативного впливу на управлінську діяльність товариства.

Згідно з частиною третьою статті 147-1 КЗпП України працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством.

Відповідно до положень пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Під час визначення сфери застосування положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, необхідно виходити з системного аналізу та контексту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року за № 1255-VІІ.

Відповідно до правової природи зазначеного Закону його положення поширюються на усі види товариств в розумінні частини другої статті 83 ЦК України, згідно з якою товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариства поділяються на підприємницькі та непідприємницькі.

За правилом статті 85 ЦК України непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» Об`єднання є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками. Об`єднання є юридичною особою, що створюється відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 Статуту Об`єднання діє відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», чинного законодавства України та Статуту.

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ Статуту Об`єднання є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками.

Отже, за своєю організаційно-правовою формою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку Сосенки відноситься до непідприємницького товариства, відповідно, на працівників цього товариства поширюються положення частини 3 статті 99 ЦК України.

Визначаючи компетентний орган Об`єднання, наділений повноваженням звільняти позивача, суд застосовує пункт 2 Розділу ІІІ Статуту, в якому встановлено, що вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Загальні збори вправі приймати рішення з усіх питань діяльності об`єднання. До виключної компетенції загальних зборів згідно з пунктом 3 Розділу ІІІ Статуту відносяться обрання членів правління об`єднання. Також, згідно п. 13 Розділу ІІІ Статуту загальні збори своїм рішенням вправі в будь-який час припинити повноваження правління чи окремих його членів.

З огляду на зазначене, загальні збори об`єднання є тим повноважним органом, до компетенції якого також віднесено питання звільнення голови об`єднання з посади.

Таким чином, збори членів об`єднання є тим повноважним органом, до компетенції якого входило питання звільнення скаржника із займаної посади на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку (частини 1 статті 117 КЗпП України).

Суд першої інстанції зробив вірний висновок, що стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в порядку статті 235 КЗпП України має похідний характер. Тому, колегія суддів, з огляду на наведені норми, та враховуючи, що позивач не ставив вимогу про поновлення його на посаді, приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відмову у задоволенні зазначеної вимоги.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Колегія суддів не бере до уваги те, що відповідач до теперішнього часу не вніс запис про його звільнення до трудової книжки та не повернув її йому, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що позивач не надав доказів передання ним новому керівництву кадрових документів та враховуючи, що позивачем до свого позову додано копію своєї трудової книжки у суду є підстави вважати, що вона знаходиться у позивача, тому відповідач позбавлений можливості вчинити дані дії.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров