КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/6100/2019 Головуючий в суді 1 інстанції - Голік Н.О.
Унікальний №375/925/18 Суддя-доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Білич І.М.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 03 грудня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року позивач Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ «КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 і просив ухвалити рішення, яким стягнути заборгованість за кредитним картковим договором №б/н від 09.07.2014 року у загальній сумі 45.700 грн. 14 коп., що складається із заборгованості: за тілом кредита - 2.449,50 грн.; за відсотками - 37.198,25 грн.; за пенею та комісією - 3.400 грн., а також штрафи - 500 грн., як фіксована частина, та 2.152,39 грн., як процентна складова.

Послався на те, що 09.07.2014 року між сторонами укладено кредитний картковий договір на суму 2.600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок під 30% річних на залишок заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно доводів позивача, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана позивачем заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг у «Приватбанку», «Правилами користування платіжною карткою» затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.prіvatbank.ua, складає між сторонами Договір, що підтверджується підписом позивача у його заяві про видачу карткового кредита.

Оскільки, як вважав позивач АТ «КБ «Приватбанк», позичальниця ОСОБА_1 не виконувала належним чином свої кредитні зобов`язання з погашення кредиту та інших платежів, передбачених договором, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 03 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі АТ «КБ «Приватбанк» просить скасувати указане рішення, як ухвалене з порушенням вимог матеріального та процесуального права, і ухвалити нове рішення, стягнувши заборгованість у повному обсязі.

Скаржник послався на те, що боржником доводи Банку, що викладені у позовній заяві, не спростовані. Також зазначив, що позичальник своїм особистим підписом в Анкеті-заявізасвідчив свою згоду про укладення кредитного карткового договору на умовах, викладених в банківських документах: «Умови та Правила надання банківських послуг у «Приватбанку», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи банку», які викладені на банківському сайті http://prіvatbank.ua/ terms/pаges/70/,

Заслухавши доповідь по справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які булим досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує з матеріалів справи, звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «КБ «Приватбанк» надав суду копію Анкети-заяви від №б/н від 09.07.2014 року про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», підписану відповідачкою, відповідно до змісту якої слідує, що між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний картковий договір, за яким позичальниця того ж дня отримала у Банку платіжну картку з зазначенням кредитного ліміту у сумі 2.600 грн. під 30 річних на залишок заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачка у Анкеті-заяві підтвердила свою згоду на те, що її заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між нею та Банком договір, що підтверджується її підписом в Анкеті-заяві.

Встановлено, що під цими документами, які зазначені в Анкеті-заяві, тобто, в «Умовах та Правилах надання банківських послуг у «ПриватБанку», «Тарифах банку», «Пам`яткою клієнта банку», які визначають такі істотні умови договору, як розмір відсотків, штрафи, пеню, комісійні платежі, термін дії договору, а також строки платежів по кредиту (тіла кредита та відсотків) - позичальниця не підписувалась.

Крім того, Банком не наведено інших доказів існування погоджених сторонами будь-яких істотних умов договору, крім тих, що зазначені лише у вище зазначених документах, і з якими, як вважав Банк, позичальниця булаознайомлена.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», розуміла відповідачка, підписуючи заяву-Анкету про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку», а також те, що указані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки та щодо їх розмірів і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження №6-16-ц15) і не спростовано позивачем при розгляді указаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила банківських послуг, відсутність в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватись як стандартна типова форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.

Згідно з ч.4 ст.60 ЦПК України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Аналогічна норма міститься і у ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІ (ч.6 ст.81).

Надані позивачем «Умови та Правила надання банківських послуг у «Приватбанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальницею, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальниці, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницеюзапропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого тексту договору.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625,1048 ЦК України, позивачем не пред`являлись.

Між тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності ознак наявності договірних відносин між сторонами.

У даному випадку, на думку колегії суддів, договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ).

Згідно п.22 частини 1 указаного Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року «39/248 на 106 пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Тому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі за №342/180/17 від 03.07.2019 року, при розгляді аналогічної справи у іншому провадженні, в даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладені договору з позичальницею кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон №2147-VІІ) про повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, дійшовши висновку про скасування рішення суду першої інстанції, як ухваленого з порушенням матеріальних норм права та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, колегія суддів вважає правомірним стягнути з боржниці на користь Банку заборговану суму за тілом кредита у розмірі 2.449,50 грн., оскільки нарахування Банком позичальниціуказаних сум підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості, який боржницею не спростований.

В частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків, неустойки, плати за обслуговування кредиту колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки, як встановлено вище, договірних відносин між сторонами в частині цих зобов`язань у позичальниці перед Банком не виникло.

Згідно із ч.2, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384, 141,390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Скасувати рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 03 грудня 2018 року в частині відмови у позові про стягнення заборгованості за тілом кредита, та постановити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 2.449,50 грн., відповідно до договору договором №б/н від 09.07.2014 року.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді