Справа № 322/1155/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2019 року смт. Новомиколаївка

НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі: головуючого судді Шиш А.Б.

розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна, нажитого під час шлюбу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, в якому вказувала, що 25 листопада 1995 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Під час шлюбу ними було нажито спільне майно, а саме придбано житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 загальною площею 69,7 кв. м., та житловою площею 29,1 кв.м., вартістю 285025 гривень 00 копійок.

Згідно інформаційної довідки вказаний будинок зареєстровано 24 лютого 2010 року за ОСОБА_2 Однак помилково вказано, що договір купівлі-продажу № 35 було укладено 09 квітня 1993 року, та посвідчено Тернуватською селищною радою Новмиколаївського району Запорізької області.

З 2015 року сторони проживають окремо.

В позові ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на Ѕ частину спільно нажитого майна, а саме на Ѕ частину вищевказаного житлового будинку.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін, або з власної ініціативи суду, розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідач правом на подання суду відзиву на позов не скористався.

Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з наступним.

У відповідності до ст. 60 СК України, майно, придбане подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. У відповідності до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що сторони були одружені з 25 листопада 1995 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 25 листопада 1995 року Слатінською селищною радою Дергачівського району Харківської області.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 05 липня 2018 року, ОСОБА_2 являється власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1

Право власності на вказаний будинок було зареєстровано за відповідачем 24 лютого 2010 року. Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі - продажу № 35, укладений 09 квітня 1993 року, та посвідчений Тернуватською селищною радою Новомиколаївського району Запорізької області.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем докази, які б підтверджували, що вказаний у позові будинок був придбаний під час шлюбу між сторонами, суду надані не були, а тому суд вказаний факт вважає не доведеним.

Також судом не було встановлено недобросовісності здійснення учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а отже і відсутності підстав для збирання доказів судом з власної ініціативи.

За таких обставин, враховуючи не доведення позивачем обґрунтованості позову, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст. 12, 81, 263, 265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна, нажитого під час шлюбу, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду в повному обсязі складене 04 березня 2019 року.

Суддя А.Б.Шиш