ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7245/19 Справа № 193/993/17 Суддя у 1-й інстанції - Кащук Д. А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 193/993/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2019 року, яке ухвалено суддею Кащуком Д.А. у селищі Софіївка Дніпропетровської області о 14 годині 50 хвилин та повне судове рішення складено 15 травня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (надалі - ФОП ОСОБА_2 ) про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, загальною площею 7,310 га, що розташована на території Мар`є-Дмитрівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області.

07.05.2007 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 (десять) років, тобто на період з 07.05.2007 року по 07.05.2017 року.

У зв`язку з тим, що відповідачем протиправно не було надано позивачу заповнений текст договору оренди земельної ділянки перед його підписанням, а також в зв`язку з тим, що орендодавець - ОСОБА_1 є людиною юридично необізнаною, чесною та довірливою, а орендар - ФОП ОСОБА_2 протиправно скористався зазначеними обставинами та надав на підпис орендодавцю не заповнений бланк договору оренди, в якому на момент підписання орендодавцем не було зазначено строк його дії - 20 років та не було зазначено період його дії з 07.05.2007 року по 07.05.2027 року, орендодавець поставив свій підпис в оскаржуваному договорі оренди земельної ділянки.

Позивач стверджує, що поставив свій підпис в оскаржуваному договорі оренди земельної ділянки лише тому, що ФОП ОСОБА_2 запевнив його усно , що договір оренди земельної ділянки укладається між ними лише на 10 років.

Посилаючись на те, що якщо б він знав, що договір оренди укладається на 20 років та що період його дії з 07.05.2007 року по 07.05.2027 року, то він не укладав би взагалі договір оренди з відповідачем та не ставив свій підпис в тексті договору оренди, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати договір оренди земельної ділянки площею 7,310 га від 07.05.2007 року недійсним.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції було проігноровано встановлений в судовому засіданні факт підписання позивачем саме незаповненого бланку оспорюваного договору оренди земельної ділянки. Отримавши договір після його державної реєстрації, позивач не перевіряв строк дії договору, оскільки раніше у нього вже були договірні відносини з відповідачем і всі зобов`язання ним виконувалися сумлінно, а тому позивач не мав підстав не довіряти ФОП ОСОБА_2 .

При цьому, позивач зауважує, що після спливу 10 років він письмово звертався до відповідача з вимогою про повернення земельної ділянки та саме тоді довідався про укладення цього Договору на 20 років.

На думку позивача, суд не надав належної оцінки висновку експерта, яким підтверджено факт написання строку дії договору окремо від інших даних цього Договору.

Також, позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску ним позовної давності, оскільки з вимогою про повернення земельної ділянки до відповідача він звернувся лише у 2017 року та саме в цей час він довідався про порушення його прав.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ФОП ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Солода Р.Г., який підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, відповідача ФОП ОСОБА_2 та його представника адвоката Мудраченка В.М., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної карги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає у рішенні про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, всупереч вищевикладеного, виходив одночасно з недоведеності позовних вимог та пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Тому, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, вважає за необхідне змінити мотиви відмови у його задоволенні.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Сф №00012, є власником земельної ділянки, площею 7,310 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, адреса знаходження земельної ділянки Мар`є-Дмитрівська сільська рада, кадастровий номер :01:002:0040 (т. 1 а.с.5).

07 травня 2007 року ОСОБА_1 уклав договір оренди земельної ділянки, яка належить йому на праві приватної власності, з ФОП ОСОБА_2 строком на 20 років. Договір зареєстрований у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №44 від 22 травня 2007 року. Строк дії зазначеного договору складав період з 07 травня 2007 року до 07 травня 2027 року (а.с.6-8).

За період з 2012 року по 2017 рік ФОП ОСОБА_2 . сплачував позивачу ОСОБА_1 орендну плату (а.с.39-48) та спір щодо строків виплати орендної плати та її розміру між сторонами відсутній.

Згідно висновку експертів №58/59-18 щодо проведення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів, встановлено, що в договорі оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року та акті про передачу та прийом земельної ділянки від 25.05.2007 (умовно пронумеровані № 1) підчистка, травлення та виправлення у досліджуваних літерних та цифрових записах, а також підписах не проводилися; в акті про передачу та прийом земельної ділянки від 25.05.2007 року (умовно пронумерований № 2) підчистка, травлення та виправлення у досліджуваних літерних та цифрових записах, а також підписах не проводилися; в договорі оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року (умовно пронумерований № 2) в первинно виконаний рукописний запис «середньосуглинисті» вносились зміни шляхом підчистки ділянок паперу (механічне видалення спочатку виконаних елементів літер з поверхневим шаром паперу) з подальшим внесенням рукописного запису «середньозмиті»; в акті про передачу та прийом земельної ділянки від 25.05.2007 року (умовно пронумерований № 3) підчистка, травлення та виправлення у досліджуваних літерних та цифрових записах, а також підписах не проводилися. В договорі оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року (умовно пронумерований №3) в первинно виконаний рукописний запис «територіальної» вносились зміни шляхом виправлення (шляхом маскуванням корегувальною речовиною) з подальшим внесенням рукописного запису «протиерозійної».

Рукописні записи «20» та « 07.05.2027 » на 3-х примірниках договору оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року та рукописний запис «20» на 3-х примірниках акту про передачу та прийом земельної ділянки від 25.05.2007 року виконувались неодночасно з основними рукописними записами розписки, тобто є допискою, що виконана іншою пастою для кулькових кучок.

Рукописні записи "07 травня 07" на лицьовій стороні перших аркушів у 3-х примірниках договору оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року виконані не ОСОБА_2 .

Рукописні записи "44 22 травня 7" в графі "про що у державному реєстрі земель вчинено запис за №" та записи в графі "ініціали та прізвище посадової особи, яка провела держану реєстрацію)" у 3-х примірниках договору оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року виконані не ОСОБА_2 .

Рукописні записи, якими заповнені графи договору оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року (3-х примірників) та акту про передачу та прийом земельної ділянки від 25.05.2007 року (3-х примірників) за винятком зазначених вище, виконані ОСОБА_2 .

На 3-х примірниках договору оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року рукописні записи: «7 травня 07», «20», «07.05.2027», підпис ОСОБА_1 та рукописні записи «44 22 травня 7» в графі «про що у державному реєстрі земель вчинено запис за №» та записи в графі «(ініціали та прізвище посадової особи, яка провела держану реєстрацію)» та рукописні записи «20» на 3-х примірниках акту про передачу та прийом земельної ділянки від 25.05.2007 року були виконані неодночасно з основним текстом.

Встановити, що раніше було здійснено, підпис позивача ОСОБА_1 в договорі оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року та в акті про передачу та прийому земельної ділянки від 25.05.2007 року зі строком дії на 20 років, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , чи строк дії договору 20 років та кінцева дата дії договору - 07.05.2027 року?» - експерту не надається можливим, у зв`язку з відсутністю методики встановлення гелєвих чорнил блакитного кольору (а.с.126-150).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, згідно із п.п. 7, 19, 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та їх застосування наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочин вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, твердження позивача ОСОБА_1 про те, що він підписав оспорюваний договір з незаповненими графами та не знав про те, який саме строк дії цього Договору в ньому зазначив відповідач ФОП ОСОБА_2 , є нічим іншим як власним недбальством позивача ОСОБА_1 та така обставина не тягне за собою визнання цього Договору недійним, як такого, що вчинений під впливом помилки.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

При цьому, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має значення (п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року).

Отже, у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Згідно матеріалів справи, суду надано беззаперечні докази того, що на 3-х примірниках договору оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року рукописні записи: «7 травня 07», «20», «07.05.2027», підпис ОСОБА_1 та рукописні записи «44 22 травня 7» в графі «про що у державному реєстрі земель вчинено запис за №» та записи в графі «(ініціали та прізвище посадової особи, яка провела держану реєстрацію)» та рукописні записи «20» на 3-х примірниках акту про передачу та прийом земельної ділянки від 25.05.2007 року були виконані неодночасно з основним текстом.

При цьому, судовим експертом встановлено, що рукописні записи "07 травня 07" на лицьовій стороні перших аркушів у 3-х примірниках договору оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року та рукописні записи "44 22 травня 7" в графі "про що у державному реєстрі земель вчинено запис за №" та записи в графі "ініціали та прізвище посадової особи, яка провела держану реєстрацію)" у 3-х примірниках договору оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року виконані не ОСОБА_2 , тоді як інші рукописні записи якими заповнені графи договору оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року (3-х примірників) та акту про передачу та прийом земельної ділянки від 25.05.2007 року (3-х примірників) виконані саме ОСОБА_2 .

Зважаючи на те, що беззаперечних доказів про те, що записи про строк дії договору оренди земельної ділянки вчинено ОСОБА_2 вже після підписання цього Договору ОСОБА_1 суду не було надано, колегія суддів дійшла висновку про те, що з боку ФОП ОСОБА_2 не було виявлено порушення принципу добросовісності при укладенні договору та вчинення дій, які ввели іншу сторону цього договору - позивача ОСОБА_1 в оману щодо дійсного строку дії договору оренди.

Більш того, договір оренди земельної ділянки, який є предметом даного спору, було укладено сторонами у 2007 році та тоді ж примірник цього Договору було передано орендодавцю ОСОБА_1 , у зв`язку з чим останній у будь-який час після передачі йому цього Договору, після реєстрації у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії ДФ «Центр ДЗК при Держкомземі України», мав можливість та повинен був ознайомитись із умовами Договору.

Посилання позивача на те, що до 2017 року він був переконаний, що Договір укладено на 10 років та довіряв ФОП ОСОБА_2 в цьому питання, колегією суддів сприймаються критично, оскільки, як слідує з позовної заяви, на час підписання ОСОБА_1 оспорюваного договору, в ньому містилися незаповнені графи щодо строку дії цього Договору, у зв`язку з чим безсумнівним є те, що останній, достеменно знаючи про існування незаповнених граф у договорі, мав перевірити його стан після державної реєстрації та дізнатися про внесені в Договір відомості.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем ОСОБА_1 не було надано суду належних доказів відсутності його вільного волевиявлення на укладення Договору оренди земельної ділянки строком на 20 років, Договір оренди земельної ділянки від 07 травня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , відповідає вимогам статті 203 ЦК України та визнанню недійсним в судовому порядку не підлягає.

Заперечуючи проти позову, відповідач ФОП ОСОБА_2 просив відмовити в позові у зв`язку з пропуском позивачем ОСОБА_1 позовної давності (т.2 а.с. 43), та суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, не взяв до уваги роз`яснення, викладені у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що недоведеність заявлених позовних вимог є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, та вдався до аналізу дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з цим позовом, дійшовши висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ще й з підстав пропуску позовної давності.

Натомість, з`ясування обставин щодо дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з позовом про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним судом не має здійснюватися з вищенаведених підстав.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання договору оренди земельної ділянки недійснимзадоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, зміні в частині мотиві відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2019 рокув частині мотивів відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним -змінити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: