РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 564/886/16-к

Провадження № 22-ц/4815/267/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С.В., Бондаренко Н.В.,

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 12 листопада 2018 року у складі судді Цвіркуна О.С., ухвалене в м. Костопіль Рівненської області о 15 год. 31 хв., повний текст якого складено 19 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із цивільним позовом у кримінальному провадженні № 0000437 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненим кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 2 ст. 125 КК України. Збільшивши позовні вимоги просила стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану їй майнову шкоду (збитки) в розмірі 26 462,74 грн., яка складає загальну вартість придбання потерпілою лікарських засобів, препаратів та матеріалів медичного призначення, у тому числі витрат на дорогу, а також стягнути з відповідача на її користь завдану моральну (немайнову) шкоду у розмірі 25 000 грн.. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 24.07.2015 року ОСОБА_2 наніс їй тілесні ушкодження, що за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров'я. Після нанесення ОСОБА_2 їй тілесних ушкоджень вона була доставлена до Рівненської центральної міської лікарні для проведення невідкладних медичних заходів по рятуванню її життя, де остання пройшла ряд обстежень, що підтверджується відповідними записами лікарів у медичній картці потерпілої, та в подальшому перебувала на стаціонарному лікуванні у вказаній лікарні з 24.07.2015 року по 31.07.2015 року. Після стаціонарного лікування вона продовжувала комплекс медичних заходів та процедур для повної реабілітації та видужання, у тому числі довготривале лікування зубів. Загальний розмір витрат на відновлення нормального стану здоров'я та її життєдіяльності становить 25 184 грн. 02 коп. Крім того, їй було завдано матеріальну шкоду у зв'язку з наявними витратами на дорогу з м. Рівне до м. Костопіль та з м. Костопіль до м. Рівне в сумі 1278 грн. 72 коп. Зазначає, що у зв'язку із ушкодженням здоров'я, заподіяного вчиненням ОСОБА_2 кримінального правопорушення, їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 25000 грн., що полягала у фізичному болі та душевних стражданнях, моральних переживаннях, у порушені нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя та інших негативних явищ. Із цих підстав просила позов задовольнити.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 12 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненим кримінальним правопорушенням - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4281 грн. 89 коп. у відшкодування понесеної матеріальної та 7000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим із порушенням норм матеріального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що частково задовольнивши її позовні вимоги про стягнення витрат на стаціонарне та амбулаторне лікування, суд відмовив їй у задоволенні вимоги щодо стягнення витрат на виготовлення та вживлення імплантанта для фіксації зубного протеза в сумі 20 000 грн. Пояснює, що суд дійшов висновку, що причиною поганого тримання зубного протезу є відсутність альвеолярних відростків, а не тілесні ушкодження завдані відповідачем, а відтак втрата зубних протезів не має причинного зв'язку з діями ОСОБА_2 та наслідками, що настали. З такими висновками вона не погоджується та вказує, що у медичній картці стоматологічного хворого ОСОБА_1 лікуючим лікарем був поставлений діагноз «посттравматична втрата мостових протезів нижньої щелепи». Звертає увагу, що до заподіяної травми ОСОБА_2 вона повноцінно користувалася своїм зубним протезом та не зверталася до лікарів із скаргами про нетримання даного протеза. Стверджує, що саме в результаті завданого відповідачем удару в область нижньої щелепи вона втратила (загубила) нижній протез і з того часу не може його відновити. Пов'язує його втрату та неможливість виготовлення іншого протезу без вживлення дороговартісних імплантатів саме із заподіянням їй травми ОСОБА_2, оскільки зубів вона не видаляла та не вчиняла інших хірургічних та медичних втручань, що позбавило б можливості тримати зубний протез. Вважає, що незважаючи на наявність висновку комісійної судово-медичної експертизи, за змістом якого втрата зубного протеза не являється тілесним ушкодження, суд мав усі підстави для задоволення цієї вимоги, оскільки така втрата є наслідком завдання їй ОСОБА_2 удару в ділянку нижньої щелепи, тобто перебуває у прямому причинному зв'язку зі злочинними діями обвинуваченого. Також вважає, що суд повинен був задовольнити в повному обсязі вимогу щодо стягнення й моральної шкоди, оскільки судом не враховано її похилого віку та заподіяння моральних та фізичних страждань внаслідок вчиненого відповідачем злочину. З приводу отримання тілесних ушкоджень вона постійно, до цього часу, перебуває у напрузі, що призводить до хвилювань та депресії. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди в частині витрат на виготовлення та вживлення імплантанта для фіксації зубного протеза в сумі 20000 грн. та стягнення моральної шкоди в розмірі 25000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, тому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що вироком Костопільського районного суду Рівненської області у справі № 564/886/16-к від 27.02.2018 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить - 1020 грн.. Вироком встановлено, що 24 липня 2015 року близько 09 год. ОСОБА_2 перебуваючи у приміщенні контори садового товариства «Кам'яногірський», що за адресою с. Кам'яна Гора, Костопільського району Рівненської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно завдав один удар долонею правої руки в область нижньої щелепи та вуха справа ОСОБА_1 В результаті вказаних дій, ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження в ділянці голови, а саме: закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку та забою нижньої щелепи справа, які ускладнились в клінічному перебігу гострим правобічним, післятравматичним середнім отитом (запаленням середнього вуха) і післятравматичним артритом (запаленням) правого скроневого-нижньо-щелепного суглобу. Вказані види тілесних ушкоджень в ділянці голови потерпілої, які зумовлені єдиним механізмом їх заподіяння, в сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров'я.

Вироком Костопільського районного суду встановлено, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 309 від 25.08.2015 року (а.с.32-33), №354 від 06.12.2015 року (а.с.76-77) та висновку комісійної судово-медичної експертизи №4 від 11.02.2016 року (а.с78-81), всі наявні тілесні ушкодження в ділянці голови потерпілої, поєднані із ускладненнями (післятравматичними запаленнями середнього вуха справа та правого скронево-нижньо-щелепного суглобу) виникли не менш як від одного удару тупим предметом, з місцем прикладання травмуючої сили в обличчя справа. Морфологічні особливості тілесних ушкоджень у ОСОБА_1. та прояви їх симптоматики в гострому періоді травми, з урахуванням відмічених в медичних документах відомостей про звернення потерпілої за медичною допомогою, свідчать про те, що всі тілесні ушкодження відповідають терміну заподіяння 24.07.2015 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 р. № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» роз'яснено, що при розгляді позову мають бути наведені докази, якими підтверджується шкода, а також наведені розрахунки сум, що підлягають стягненню.

Матеріали справи свідчать про те, що після вищевказаної події позивачка з 24.07.2015 року по 31.07.2015 року перебувала на стаціонарному обстеженні і лікуванні у відділенні нейрохірургії Рівненської центральної міської лікарні, заключний діагноз: струс головного мозку, гострий правобічний посттравматичний середній отит, посттравматичний артрит правого скронево-нижньо-щелепного суглобу, забій нижньої щелепи справа, атрофія зорового нерва ока, після перенесеної оклюзії центральної артерії сітківки OD, ангіопатія сітківки (а.с. 18, т. 1). Документально підтвердженні витрати на лікування ОСОБА_1, які були надані нею в підтвердження своїх позовних вимог, складають 4281 грн. 89 коп., і саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку місцевого суду в частині відмови у задоволенні повних вимог про стягнення вартості зубного імплантата, апеляційним судом відхиляються як такі, що суперечать фактичним обставинам справи.

Так, згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №4 від 11.02.2016 року, втрата зубного протезу ОСОБА_1 не є тілесним ушкодженням, і експертною комісією не оцінюється за ступенем тяжкості та не підлягає встановленню причинно-наслідкового зв'язку між нанесеними ОСОБА_1 тілесними ушкодженнями (а.с. 78-81). Більш того, як підтверджує запис у медичній картці стоматологічного хворого ОСОБА_1, вона звернулася до стоматолога 18.09.2015 року, тобто через півтора місяця після нанесення їй тілесних ушкоджень відповідачем, і причиною її звернення нетримання протезу у зв'язку з відсутністю альвеолярних відростків, з огляду на що їй було рекомендовано встановити імплантати.

Наведені факти безспірно свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв'язку між діями ОСОБА_2 та нетриманням (втратою) зубного протезу ОСОБА_1.

Що стосується доводів апеляційної скарги про неправомірність стягнення моральної шкоди в сумі 7 000 грн. та невідповідність зазначеної суми моральним стражданням, яких зазнала позивачка у зв'язку з неправомірними діями відповідача, то вони апеляційним судом відхиляються з наступних міркувань.

За ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із передбаченого законом обов'язку відповідача як винної особи відшкодувати в повному обсязі шкоду, завдану позивачу неправомірними діями, а також врахував характер дій заподіювача шкоди та глибину страждань потерпілого.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» закріплено, що при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих стосунках (п. 9).

Колегія суддів вважає, що розмір морального відшкодування в сумі 7 000 грн. визначений судом першої інстанції із врахуванням наведених доводів, принципів розумності, виваженості та справедливості, а також обставин життя відповідача та позивача.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 12 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Боймиструк С.В.

підпис Бондаренко Н.В.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.