ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3125/19 Справа № 2-81/11 Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 2-81/11

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

заявник - ОСОБА_1,

заінтересована особа - старший державний виконавець Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Потапова Ольга Олегівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 та його представника адвоката Вірка Віктора Вікторовича на ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 листопада 2018 року, яка постановлена суддею Кузнецовим Р.О. об 11 годині 24 хвилини у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

15 березня 2014 року боржник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою дії старшого державного виконавця Центрально-Міського відділу Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Потапової О.О.

Скарга обґрунтована тим, що в межах виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа №2-81, виданого на підставі рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 15.02.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 118400,94 грн. державний виконавець порушив права скаржника, а саме: Акт опису й арешту майна від 20.04.2012 року вважає незаконним та таким, що винесений з грубим порушенням вимог ст.ст. 6,25,31,52,57,63,74 ЗУ "Про виконавче провадження", оскільки з матеріалів виконавчого провадження убачається, що ані боржнику, ані його представнику, копії постанов державного виконавця, не надходили, внаслідок чого останній не мав можливості оскаржити постанову про відкриття виконавчого провадження від 27.02.2012 року, арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.03.2012, розшук боржника від 21.03.2012 року, та про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні від 12.06.2012 року.

Заявник вважає, що державним виконавцем порушено процедуру та спосіб складання спірного акту опису та арешту майна від 20.04.2012, встановлений Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерством юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5; підписи понятих ОСОБА_6, та ОСОБА_7, зазначених у спірному акті опису та арешту майна, виконанні іншими особами.

Посилаючись на те, що він є юридично не обізнаною особою, не знає особливостей здійснення виконавчого провадження, матеріали виконавчого провадження не містять відомостей, щодо належного повідомлення та отримання боржником акту опису та арешту майна, строк пропущено у зв'язку з бездіяльністю державного виконавця, ОСОБА_1 просив поновити строк на подання скарги на дії суб'єкта оскарження; визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Центрально-Міського відділу Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Потапової О.О., проведені під час складання акту опису та арешту майна від 20.04.2012 року, зупинити стягнення на підставі виконання виконавчого листа №2-81 від 15.02.2012 року.

11.12.2014 року до суду надійшла уточнена скарга заявника, в якій заявник, крім вищезазначеного, просив визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду за захистом своїх прав, скасувати акт опису й арешту майна від 20.04.2012.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 листопада 2018 року в задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник Вірко В.В. просять скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення про задоволення скарги, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, вказують на те, що повний текст оскаржуваної ухвали не було проголошено публічно, тоді як вони були присутніми у залі суду та тривалий час очікували проголошення повного судового рішення, що на думку апелянтів, свідчить про фіктивне вчинення самого процесу правосуддя. Також вказують на те, що із скаргою до суду ОСОБА_1 звернувся ще у вересні 2014 року, однак суд не розглянув цю скаргу у визначений нормами ЦПК України десятиденний строк. При цьому, зауважують на тому, що суд провів весь судовий розгляд та розглянув справу, в якій два томи матеріалів, лише за дві години і в ухвалі послався не на докази, надані та доведені скаржником, а лише на власні міркування, без посилання на відповідні сторінки цивільної справи. Судом не було враховано та навіть не перевірено того, що при складанні оскаржуваного акту державний виконавець грубо порушила процедуру та спосіб його складання, що призвело до незаконного вилучення автомобіля в подальшому. Наполягають на тому, що під час судового засідання було встановлено, що в матеріалах справи немає жодного підпису ОСОБА_1 про ознайомлення з Актом опису та арешту майна від 20.04.2012 року та й сам акт було складно в іншу дату. Також, вказують й на те, що всі допитані суддею М'ясоєдовою О.С., в провадженні якої перебувала дана справа раніше, свідки заперечували факт підроблення їх підписів у акті, а на неодноразові виклики до суду так і не з'явилися, що, на думку апелянтів, свідчить про їх умисне ухилення від надання вільних, умовно-вільних і експериментальних зразків почерку, рукописних записів і підписів, які необхідні для призначення та проведення ініційованої ОСОБА_1 експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, Центрально-Міський відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиціїзазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, заявника ОСОБА_1 та його представника Вірка В.В., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Центрально-Міському відділі Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції перебувало виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-81 від 15.02.2012 року, виданого Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 118400,94 грн.

Постанова державного виконавця Центрально-Міського відділу Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції від 27.02.2012 року про відкриття виконавчого провадження надіслана ОСОБА_1 рекомендованим листом (накладна №37 від 06.03.2012 року, реєстр №46 на кореспонденцію з повідомленням № п/п 9) з повідомленням про вручення. Лист надіслано 06.03.2012 року на адресу, вказану у виконавчому листі (АДРЕСА_1), у зв'язку з чим боржник вважається повідомленим належним чином про відкриття виконавчого провадження, у відповідності до вимог ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження», яка визначає дату повідомлення про відкриття виконавчого провадження дату надіслання постанови рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

23.03.2012 року боржником ОСОБА_1 подана заява про зупинення виконавчого провадження.

02.04.2012 року ОСОБА_1 було вручено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Даний документ відправлено 29.03.2012 рекомендованим листом з повідомленням про вручення (накладна від 29.03.2012 року, реєстр №52 на кореспонденцію з повідомленням - № п/п 201).

18.04.2012 року працівники ДАІ вилучили у ОСОБА_1 автомобіль «SKODA OCTAVIA», реєстраційний номер НОМЕР_1, який було передане на відповідальне зберігання власнику.

Постановою державного виконавця Центрально-Міського відділу Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції від 08.06.2016 року виконавчий лист №2-81 від 15.02.2012 року повернутий стягувачу.

Відмовляючи в задоволенні скарги на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необгрутованості вимог ОСОБА_1, який не довів суду факту порушення державним виконавцем його прав та інтересів при вчиненні виконавчих дій з виконавчого провадження за виконавчим листом №2-81 від 15.02.2012 року, які вчинено із дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а також з того, що заявник ОСОБА_1, достеменно будучи обізнаним про відкриття виконавчого провадження та вилучення у нього автомобіля в рамках проведення виконавчих дій, протягом тривалого часу не вчинив дій щодо звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Так, відповідно до ч.1 ст.6, ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Таке ж положення міститься і в п. 2.1 Інструкції з організації примусового виконання рішення затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Зазначені особи зобов'язані подати на запит державного виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває в них, та майно чи кошти, які вони мають передати боржнику.

Після надходження від зазначених осіб відомостей про наявність майна боржника державний виконавець описує таке майно, вилучає його і реалізує у встановленому цим Законом пор, оскільки ядку.

У разі якщо особа, у якої перебуває майно боржника, перешкоджає державному виконавцю в його вилученні, таке майно вилучається державним виконавцем у примусовому порядку.

Відповідно до вимог ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в аткі опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Зі змісту глави ІV Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 вбачається, що опис та арешт майна полягає не тільки в документальній перевірці наявності того чи іншого майна, а також в перевірці фактичної його наявності у боржника.

За положеннями п. 4.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень після виявлення майна боржника державний виконавець проводить опис та арешт цього майна, про що складає акт. В акті опису та арешту майна боржника повинні бути вказані , зокрема: а) назва кожного внесеного в акт предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо); г) прізвище, ім'я та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання (далі - зберігач); ґ) відмітка про роз'яснення зберігачеві майна обов'язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт; д) якщо державний виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, зазначаються вид, обсяги і строки обмеження; е) зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при описі.

Відповідно до 4.2.2. вищезазначеної Інструкції акт опису та арешту майна підписується державним виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також може бути підписаний іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна. У разі відмови від підпису сторін чи інших осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в акті.

Як вбачається з Акту опису й арешту майна від 20 квітня 2012 року, державним виконавцем не було порушено вимог ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень (т. 1 а.с. 4-5), у зв'язку з чим висновок суду першої інстанції щодо правомірності дій державного виконавця є вірним та доводи апеляційної карги правильності таких висновків не спростовують.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції про те, що скаржником ОСОБА_1 пропущено десятиденний строк для звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця та не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності поважних причин для поновлення такого строку.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, 02.04.2012 року ОСОБА_1 було вручено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а 18.04.2012 року працівниками ДАІ вилучено у ОСОБА_1 автомобіль «SKODA OCTAVIA», реєстраційний номер НОМЕР_1, у зв'язку з чим 20 квітня 2012 року було складено Акт опису й арешту майна, однак до суду із скаргою на діє державного виконавця ОСОБА_1, будучи достеменно обізнаним про вилучення автомобіля та складення акту його опису і арешту, звернувся лише у вересні 2014 року, тобто через два роки, що суттєво перевищує встановлений законом десятиденний строк для звернення до суду з такою скаргою та перешкоджає суду вирішити питання про поновлення пропущеного процесуального строку на користь заявника.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 та його представника адвоката Вірка Віктора Вікторовича- залишити без задоволення.

Ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: