ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 жовтня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 761/32647/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Укртелеком»,

Київська міська філія Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»,

Приватний заклад «Українська міжнародна академія балету та спортивного танцю»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2019 року, постановлену в приміщенні суду під головуванням судді Мальцева Д.О., -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «Укртелеком», Київської міської філії ПАТ «Укртелеком», Приватного закладу «Українська міжнародна академія балету та спортивного танцю» про визнання договору оренди поновленим, визнання переважного права на укладення договору оренди на новий строк та визнання договору оренди недійсним в частині.

Разом з позовом подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити відповідачам вчиняти перешкоди йому щодо вільного доступу до орендованого ним приміщення, заборонити відповідачам самовільно проникати до орендованого ним приміщення, заборонити ПАТ «Укртелеком» фактично передавати ПЗ «Українська міжнародна академія балету та спортивного танцю» орендоване ним приміщення в користування.

На обґрунтування доводів заяви про забезпечення позову зазначав, що між ним та ПАТ «Укртелеком» в особі Київської міської філії ПАТ «Укртелеком» 26.09.2017 укладено договір оренди спірного приміщення, протягом строку дії якого належним чином виконувались умови вказаного договору.

Після закінчення строку дії договору він продовжував користуватись спірним майном, пропонував ПАТ «Укртелеком» пролонгувати строк дії договору. При цьому, заперечень з приводу користування ним спірним приміщенням від відповідача не надходило. В подальшому ПАТ «Укртелеком», в порушенням вимог чинного законодавства, не було дотримано переважного права його, як орендаря спірного приміщення, яким він мав намір корстуватись та направлено вимогу звільнити орендоване приміщення.

З такою позицією ПАТ «Укртелеком» він не згодний, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом. Вважає, що ПАТ «Укртелеком» та Київська міська філія ПАТ «Укрелеком» чинять відносного орендованого приміщення дії щодо передання його в оренду Приватному закладу. При цьому, зазначає, що йому відповідачами будуть чинитись перешкоди у доступі до орендованих приміщень.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та, вказуючи на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд в оскаржуваній ухвалі не навів жодних мотивів, якими він керувався при постановленні ухвали та не відобразив результатів оцінки доказів з наведення мотивів їх прийняття чи відмови у їх прийнятті.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що договір оренди від 26.09.2017 пролонгований автоматично до 25.09.2019, при цьому представник Київської міської філії ПАТ «Укртелеком» вимагає покинути орендоване ним приміщення і повідомляє, що вхідні двері будуть зачинені. Вважає, що у представника Київської міської філії є намір зашкодити йому у доступі до орендованого ним приміщення.

Також судом проігноровано те, що за договором передано в оренду і приміщення № 18, що перебуває у його оренді.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, з підстав, викладених в ній. Просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову.

Представник відповідача ПАТ «Укртелеком» - Родіонова О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила ухвалу суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що захід забезпечення позову, яке просить вжити ОСОБА_1 є неспівмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки позовні вимоги не стосуються права власності позивача. А застосування такого виду забезпечення позову, як заборона вчиняти дії стосовно належного ПАТ «Укртелеком» та Київській міській філії ПАТ «Укртелеком» майна призведе до порушення їх прав.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, вважає його законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається або має намір звернутися до суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вжитті заходів забезпечення позову судом необхідно враховувати зміст позовних вимог, співмірність вжитих заходів із вимогами та вид забезпечення позову (пункт 3 і 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Таким чином, заборона вчиняти дії, як спосіб забезпечення позовних вимог, може бути застосовано судом не тільки у випадку існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а й за наявності реальної ймовірності такого відчуження.

Однак, звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття цих заходів унеможливить виконання рішення суду і що укладення спірного договору може створити реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Посилання апелянта на те, що між відповідачами оформлений договір стосовно орендованого ним приміщення відхиляється колегією суддів та не може бути підставою для скасування ухвали, оскільки вирішення цього питання стосується розгляду справи по суті спору.

Також, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов`язків цивільного характеру передбачено і п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 2, 8 ЦПК України.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом наведеного, жодне з положень Конвенції не може бути витлумачене як таке, що легітимізує набуття права власності одним суб`єктом за рахунок протиправного позбавлення майнового права іншого суб`єкта, із відмовою, до того ж, у можливості захисту порушеного права. Кожен, чиї права та свободи було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (Статті 13 і 14 Конвенції).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до п.п. 166 168 рішення Європейського Суду з прав людини від 23.01.2014 (заява № 19336/04) «Справа «East/West Alliance Limited» проти України», перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним.

Як вбачається, в заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просить заборонити вчиняти дії з майном, яке на праві власності належить відповідачам ПАТ «Укртелеком» та Київській міській філії ПАТ «Укртелеком». Проте, такий вид забезпечення позову призвде до порушення прав останніх, що підставно було встановлено судом першої інстанції.

Заборона вчиняти дії щодо користування та розпорядження нерухомим майном є одним із заходів, які призводять до суворих обмежень для власника та вказані дії можуть призвести до порушень конституційних прав відповідачів.

Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що забезпечення позову в запропонований позивачем спосіб не є співмірними із пред`явленими позовними вимогами.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 10 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: