КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 755/2027/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9745/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Марфіна Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації про визнання договору позики недійсним,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2019 року,

встановив:

у лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив суд визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 15 січня 2013 року, посилаючись на те, що вказаний договір ОСОБА_3 , яка є його матір`ю, було укладено всупереч його інтересам і з порушення вимог чинного законодавства.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 15 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка є його матір`ю, було укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала у позику 1 793 000 грн. Пунктом 7 вказаного договору його сторони передбачили, що в забезпечення виконання зобов`язань за договором позичальник передає в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Позивач зазначав, що він зареєстрований та постійно проживає у даній квартирі, а на момент укладення договору він був неповнолітнім, що свідчить про те, що договір позики було укладено із порушенням його прав.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладення оспорюваного договору не призвело до порушення прав позивача.

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 3, 15, 16, 29, 202, 203, 215, 627, 638, 1046, 1047 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що укладення договору позики відбулось без отримання на це дозволу органу опіки та піклування, що призвело до звуження майнових прав позивача та порушення його права на житло. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Загальні вимоги до змісту правочину визначені ст. 203 ЦК України. Відповідно до положень даної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином відповідача ОСОБА_3

15 січня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позичальник отримала 1 793 000 грн. Відповідно до п. 7 Договору його сторони домовились, що в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 передає в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Того ж дня між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала в іпотеку ОСОБА_2 зазначену квартиру, належну їй на праві власності.

Посилання апелянта на те, що укладений ОСОБА_3 Договір позики суперечив його інтересам, як малолітньої дитини, не доведено належними та допустимими доказами. Саме по собі посилання на те, що в договорі позики вказується про забезпечення виконання зобов`язань іпотекою, не свідчить про порушення його житлових прав.

Крім того, безпідставним є і доводи скаржника про необхідність надання дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного договору позики із посиланням на положення ст. 177 СК України, оскільки вказаною нормою врегульовано порядок управління батьками майном, яке належить дитині на праві власності, тоді як в даному випадку позивач зазначає про порушення його права користування майном, яке на праві власності належало його матері - відповідачу ОСОБА_3 .

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що оспорюваним договором позики було порушено його право на житло та користування квартирою, яку було передано в іпотеку за іншим договором, також не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції не було надано будь-яких доказів на підтвердження того, що він був зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_1 на момент укладення договору позики.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 4 ст. 29

ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частина 3 ст. 29 ЦК встановлює, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Матеріали справи свідчать про те, що на момент укладення оспорюваного договору позики ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Доказів про те, що місцем проживання ОСОБА_1 , який на момент укладення договору був малолітнім, була квартира АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.

Також суд звертає увагу на те, що у своїй позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на положення ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», вказує, що вказаною нормою закону встановлено обов`язковість дозволу органу опіки та піклування на вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Разом з тим, положеннями вказаної статті в чинній редакції та у редакціях, які діяли на момент укладення оспорюваного договору та на момент звернення до суду з позовом, регулюються права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини. Положеннями Закону України «Про охорону дитинства» питання розпорядження нерухомим майном не регулюються.

Також суд критично оцінює надані до суду заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки з їх змісту вбачається, що позивач проживав у квартирі АДРЕСА_1 з серпня 2015 року, тобто вже після укладення оспорюваного договору, та не можуть бути належним доказом на підтвердження обставин, на які посилається позивач.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції було розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, що не відповідає вимогам процесуального закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин та справи про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. Частиною 2 даної статті визначено, що упорядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (ч. 3 ст. 274 ЦПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Частиною 5 ст. 279 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

В даному випадку, матеріали справи свідчать про те, що як позивачем, так і відповідачем було подано до суду клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні з викликом сторін. Судом першої інстанції не було взято до уваги те, що хоча при зверненні до суду з позовом було заявлено вимогу немайнового характеру - про визнання недійсним договору позики, однак зі змісту оспорюваного правочину вбачається, що його предметом є грошові кошти у розмірі 1 793 000 грн., що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 3 ст. 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Таким чином, судом першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження, про що зазначає у своїй апеляційній скарзі позивач, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 07 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді