Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 646/467/15-ц

провадження № 61-29782св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 26 лютого 2015 рокуу складі судді Міндарьової М. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Швецової Л. А., Котелевець А. В., Колтунової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 06 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), яке змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 35 049,50 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 06 березня 2014 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 06 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № П/0, за яким поручитель зобов`язався відповідати солідарно з позичальником перед банком за виконання у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором, як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. 02 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду, за умовами якої сторони домовилися, що для ідентифікації кредитного договору може застосовуватися № 0, який зазначено при його укладенні, а також № 1. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, укладеними між банком та фізичними особами, в тому числі за вищевказаними договорами. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 27 серпня 2014 року в нього утворилася заборгованість перед банком в розмірі 55 950,83 доларів США, що еквівалентно 879 026,76 грн (за курсом Національного банку Українистаном на 12 грудня 2014 року). Враховуючи викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 26 лютого 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 06 березня 2007 року № 0 в розмірі 6 205,57 грн та судові витрати в розмірі 36,54 грн. В іншій частині позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено. В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позовні вимоги частині заборгованості позичальника за кредитним договором в розмірі 6 205,57 грн є доведеними та обґрунтованими. Разом з тим позивачем не надано доказів укладення між сторонами кредитного договору від 03 лютого 2009 року № 1, тому визначена банком сума заборгованості в розмірі 55 555,84 доларів США, що еквівалентно 872 821,19 грн, є необґрунтованою. 02 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до основного договору, за умовами якої було змінено кінцевий термін повернення кредиту з 06 березня 2014 року на 06 березня 2016 року, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди, тому порука ОСОБА_2 припинилася з підстав, передбачених частиною першою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено. Заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 26 лютого 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У жовтні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 26 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили належним чином доказів, не взяли до уваги доводів ПАТ «Дельта Банк» про те, що окремий кредитний договір № 1 між банком і позичальником не укладався, однак після укладення додаткової угоди від 02 лютого 2009 року № 2 для ідентифікації договору № 0 міг використовуватися № НОМЕР_1 . Оскільки додаткову угоду від 02 лютого 2009 року № 2 було укладено між банком і позичальником після закінчення операційного дня, то розрахунок заборгованості за кредитним договором у розмірі 872 821,19 грн банком зроблено з 03 лютого 2009 року. Додаткового повідомлення поручителя та укладення з ним окремої угоди не вимагалося, оскільки поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за невиконання позичальником всіх його існуючих зобов`язань за кредитним договором, а також тих, що можуть виникнути в майбутньому. Підписавши договір поруки, поручитель надав свою згоду на можливу зміну терміну виконання основного зобов`язання, тому висновки судів про припинення поруки є помилковими. Крім цього, апеляційний суд розглянув справу за відсутності доказів сповіщення ПАТ «Дельта Банк» про судове засідання, призначене на 05 жовтня 2017 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Червонозаводського районного суду міста Харкова.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справу № 646/467/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 06 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», яке змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 35 049,50 доларів США під 13,50 % річних з кінцевим терміном повернення до 06 березня 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

З метою належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань 06 березня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № П/0, за умовами якого поручитель зобов`язався нести солідарну з позичальником відповідальність перед банком за виконання у повному обсязі зобов`язань, що виникли з договору про надання споживчого кредиту від 06 березня 2007 року № 0.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини другої статті 555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

З огляду на викладене поручитель хоч і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах з кредитором.

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.

Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).

02 лютого 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1, відповідно до пункту 1 якої сторони домовилися про зміну кінцевого терміну повернення кредиту, а саме, що позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі не пізніше 06 березня 2016 року, якщо тільки не буде застосований інший термін повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору № 0.

Також 02 лютого 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 2, згідно з пунктом 1 якої сторони домовилися, що для ідентифікації договору можуть застосовуватися як номер договору зазначений при його укладанні, а саме № 0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме № НОМЕР_1 . За змістом пункту 2 зазначеної додаткової угоди сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту, а саме що позичальник з дати підписання цієї додаткової угоди зобов`язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячних ануїтетних платежів. Розмір ануїтетного платежу визначено в розмірі 590 доларів США, день сплати ануїтентного платежу - 28 число кожного календарного місяця. Розмір ануїтетного платежу може змінюватися у випадку зміни процентної ставки. Нарахування процентів здійснюється щомісяця у два етапи за методом «30/360». За умовами пункту 3 цієї додаткової угоди сторони домовилися, що за зміну схеми погашення кредиту позичальник сплачує банку комісію за управління кредитом при зміні схеми погашення кредиту в розмірі 1 долар США. Комісія нараховується і сплачується в день підписання цієї додаткової угоди в національній валюті за курсом Національного банку України на день сплати згідно з умовами договору.

При цьому пунктом 2.1 укладеного між банком та ОСОБА_2 договору поруки передбачено, що банк не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким права вимоги за кредитним договором від 06 березня 2007 року № 0 перейшли до ПАТ «Дельта Банк».

ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором від 06 березня 2007 року № 0, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка згідно з довідкою ПАТ «Дельта Банк» станом на 12 грудня 2014 року склала 394,99 доларів США, що еквівалентно 6 205,57 грн (за курсом Національного банку України).

Крім цього, згідно з іншою наданою позивачем довідкою від 12 грудня 2014 року у ОСОБА_1 також існувала заборгованість за кредитним договором від 03 лютого 2009 року № 1, яка станом на 12 грудня 2014 року склала 55 555,84 доларів США, що еквівалентно 872 821,19 грн (за курсом Національного банку України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши дійсні обставини справи на підставі досліджених доказів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що додатковими угодами, укладеними між кредитором і позичальником, було внесено зміни до кредитного договору, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди. Оскільки позивач не надав доказів укладення додаткових угод з поручителем, то суди дійшли обґрунтованого висновку про припинення поруки і правильно відмовили в задоволенні позову до поручителя.

Доводи касаційної скарги про те, що поручитель був зобов`язаний відповідати перед кредитором за невиконання позичальником усіх його існуючих зобов`язань за кредитним договором, а також тих, що можуть виникнути в майбутньому, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості в розмірі 6 205,57 грн, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що позовні вимоги у вказаній частині є доведеними наданою банком довідкою від 12 грудня 2014 року, якою підтверджено розмір заборгованості саме за кредитним договором від 06 березня 2007 року № 0.

Місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги іншу довідку банку від 12 грудня 2014 року із зазначенням суми заборгованості в розмірі 55 555,84 доларів США, щоеквівалентно 872 821,19 грн (за курсом Національного банку України), оскільки позивач не надав доказів укладення між сторонами кредитного договору від 03 лютого 2009 року № 1.

Доводи касаційної скарги про те, що після укладення додаткової угоди від 02 лютого 2009 року № 2 для ідентифікації договору № 0 міг використовуватися № НОМЕР_1 , не спростовують висновків суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про недоведеність частини заявлених позовних вимог, оскільки довідка від 12 грудня 2014 року про заборгованість за кредитним договором від 03 лютого 2009 року № 1 не може бути доказом наявності заборгованості за кредитним договором від 06 березня 2007 року № 0.

Зазначивши про те, що окремий договір № 1 між сторонами не укладався, а лише була укладена додаткова угода № 2 від 02 лютого 2009 року до договору № 0 від 06 березня 2007 року, на підтвердження своїх вимог про розмір заборгованості позивач надав суду вищезгадані дві довідки від 12 грудня 2014 року, в одній з яких вказано про заборгованість за кредитним договором № 0, укладеним 06 березня 2007 року, в розмірі 394,99 доларів США, що еквівалентно 6 205,57 грн (а. с. 22), а в іншій - що 03 лютого 2009 року між сторонами було укладено кредитний договір № 1 (тобто інший договір), заборгованість за яким склала 55 555,84 доларів США, що еквівалентно 872 821,19 грн (а. с. 23).

Наведених суперечностей між своїми доводами та наданими суду доказами позивач не усунув і будь-яких інших доказів про наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами 06 березня 2007 року, в зазначеній у позовній заяві сумі 55 950,83 доларів США суду не надав.

Ухвалами Червонозаводського районного суду міста Харкова від 22 січня 2015 року та від 10 лютого 2015 року явка представника позивача для надання пояснень щодо розрахунку заборгованості була визнана обов`язковою і судом першої інстанції неодноразово відкладався розгляд справи, однак представник банку в судове засідання не з`явився і пояснень щодо заявлених ним вимог та суперечливих доказів суду не надав.

Крім цього, згідно з актом від 17 травня 2012 року прийому-передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» документи щодо стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 06 березня 2007 року № 0. Доказів чи пояснень щодо набуття ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за договором № 1, укладеним між сторонами 03 лютого 2009 року, позивач також не надав.

Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності доказів сповіщення ПАТ «Дельта Банк» про судове засідання, призначене на 05 жовтня 2017 року, спростовується наявною в матеріалах справи розпискою представника ПАТ «Дельта Банк» - Богоноса М. О. від 03 серпня 2017 року про явку в судове засідання на 05 жовтня 2017 року.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 26 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов