Справа № 442/7460/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/811/12/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Жукровської Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобомцивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_4, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) «Чагарі» звернулось до суду з позовом, в якому просило визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення під літ. «Н-1» (ряд 2, місце 25), площею 8,30 кв.м., на вул.П.Орлика,20А в м.Дрогобич Львівської області, укладений 18.07.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_4, з тих підстав, що рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.04.2013 року, яким було визнано за ОСОБА_5 право власності на вказане вище самочинно побудоване нежитлове приміщення, скасовано, а тому вона не мала права відчужувати це приміщення за оспорюваним договором ОСОБА_3

Порушення прав позивач обґрунтовував тим, що торгові приміщення на вул.П.Орлика,20А в м.Дрогобич Львівської області споруджувались на земельній ділянці, яка перебувала в оренді товариства, яке, власне, і здійснювало будівництво ринку.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18.06.2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ТОВ «Чагарі», просить його скасувати з підстав неповного зясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ним невірно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки ТОВ «Чагарі» не було і не є власником спірного нежитлового приміщення, а тому не може ставити питання про витребування майна на підставі ст.388 ЦК України. Відтак, правильним способом захисту апелянт вважає саме визнання оспорюваного договору недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину реституції.

Не погоджується апелянт і з висновком суду першої інстанції про те, що права позивача оспорюваним договором не порушені, оскільки земельна ділянка надавалась товариству в оренду для будівництва та обслуговування ринку, на якій товариство здійснило самочинне будівництво нежитлових приміщень, в тому числі й спірного нежитлового приміщення, а тому за наявності оспорюваного договору дарування товариство буде позбавлене в майбутньому права звернутись до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво відповідно до ч.3 ст.376 ЦК України.

В судове засідання учасники справи не зявились, їх явку до суду не було визнано обовязковою, про дату, час та місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені шляхом направлення рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення судових повісток-повідомлень, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247 та ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи апеляційним судом проведено у їхній відсутності без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 26.02.2019 року, є дата складення повного судового рішення 04.03.2019 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.07.2013 року між ОСОБА_2 (дарувальником) та ОСОБА_3 (обдаровуваною) укладенодоговір дарування нежитлового приміщення під літ. «Н-1» (ряд 2, місце 25), площею 8,3 кв.м., на вул.П.Орлика,20А в м.Дрогобич Львівської області, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_4

Право власності ОСОБА_2 на вказане нежитлове приміщення визнано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.04.2013 року у справі №442/2221/13-ц, яке в подальшому було скасоване рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, відповідно до якої, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався на те, що він має право на спірне нежитлове приміщення, як на обєкт самочинного будівництва, оскільки самочинне будівництво здійснювалось ним на земельній ділянці, наданій міською радою у користування на правах оренди.

Однак, такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на наступне.

Предметом оспорюваного договору дарування є нежитлове приміщення, що розташоване по вул.П.Орлика,20-А у м.Дрогобич Львівської області, право власності на яке виникло у дарувальника ОСОБА_2 на підставі судового рішення, яке згодом було скасовано.

До визнання за ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно на підставі вказаного вище рішення суду, право власності на нього не було зареєстровано за жодною із сторін.

За приписами статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало обєктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна) (ч.3 ст. 331 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, обєкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року у справі №442/2221/13-ц про визнання права власності на самочинне будівництво, ТОВ «Чагарі» самочинно, за відсутності дозвільних документів на орендованій земельній ділянці було збудовано обєкти ринку, одним з яких є спірне нежитлове приміщення.

Крім того, встановлено, що на даний час позивач не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний обєкт нерухомості, оскільки така перебуває у комунальній власності та за договором оренди землі передана в оренду ОК «Єдність разом».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, оскільки права та законні інтереси позивача цим договором не порушені.

Разом з тим, установивши, що ТОВ «Чагарі» не є власником спірного обєкту нерухомості, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для захисту порушеного права позивача у спосіб, передбачений ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки ними визначено лише право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, виключивши з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання на положення статей 387, 388 ЦК України, а тому в цій частині апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню.

В решті, рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування чи зміни за апеляційною скаргою ТОВ «Чагарі» немає.

Враховуючи викладене й те, що по суті суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову ТОВ «Чагарі, тому підстав для відшкодування понесених позивачем витрат по сплаті судового збору за рахунок протилежної сторони немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на положення статей 387, 388 ЦК України.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 березня 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_6