ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6008/17Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/817/122/19 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 311010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

та представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/6008/17 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 вересня 2018 року (ухваленого суддею Братасюком В.М., дату складання повного тексту рішення не зазначено) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник" про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, виплати за затримку розрахунку при звільненні та грошової компенсації за невикористану відпустку,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Домобудівник про визнання незаконним наказу голови комісії з припинення ТОВ Домобудівник за №16/06/7-3 від 14.06.2016 року про звільнення її з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України; просила поновити її на посаді прибиральниці ТОВ Домобудівник з 15.06.2016 року, стягнути на її користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі з 01.10.2015 року по 14.06.2016 року (день звільнення позивача з роботи за прогул) в сумі 12611,25грн., а всього з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у разі несвоєчасної її виплати 15956,59грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення 15.06.2016року по 12.03.2018 року в сумі 30993,75грн. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 5130грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1989 року вона працювала в Тернопільському Домобудівничому комбінаті, тепер TOB Домобудівник. В жовтні 2015 року мав місце конфлікт між засновниками ТОВ Домобудівник з приводу володіння частками в статутному фонді, управлінням товариства, у зв'язку з чим неодноразово мали місце силові захоплення адмінбудинку підприємства, зміна керівника і зміна місцезнаходження ТОВ Домобудівник, що призвело до недопущення працівників до виконання своїх трудових обов'язків.

Починаючи з жовтня 2015 року по березень 2017 року заробітна плата їй не виплачувалася, у зв'язку із чим вона звернулася із заявою до Управління Держпраці у Тернопільській області з проханням провести перевірку щодо затримки виплати заробітної плати. У відповіді, яку вона отримала в квітні 2017 року управління праці серед іншого повідомило, що проведеною позаплановою перевіркою встановлено, що наказом ТзОВ Домобудівник за №16/06/7-3 від 14.06.2016 року вона звільнена з роботи 14.06.2016 року за прогул без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України. Копію наказу про звільнення відповідачем їй вручено не було, трудової книжки та будь-якого розрахунку при звільненні вона не отримувала.

Також вказала, що в TOB Домобудівник створена та функціонує профспілкова організація, однак, всупереч вимог ч.1 ст.43 КЗпП України, відповідач не звертався до профспілкової організації про надання згоди на її звільнення. Вважає, що TOB Домобудівник звільнив її незаконно, з порушенням порядку, встановленого статтями 147, 149 КЗпП України, не вручив копії наказу про звільнення, не видав трудової книжки та не виплатив розрахункових коштів.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ голови комісії з припинення ТОВ Домобудівник за №16/06/7-3 від 14.06.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прибиральниці ТОВ Домобудівник з 15.06.2016 року.

Стягнуто з ТОВ Домобудівник на користь ОСОБА_1 40042,5 гривень середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів, та 7050 гривень заборгованості по заробітній платі за період з 01.10.2015року по 14.06.2016року з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів.

В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ТОВ Домобудівник подало апеляційну скаргу у якій просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що судом безпідставно не застосовано наслідки спливу позовної давності, оскільки позивач дізналась про порушення своїх прав ще у жовтні 2016 року, коли працівники товариства, в тому числі і позивач, зверталась до голови Тернопільської обласної ради профспілок з приводу правомірності дій голови ліквідаційної комісії .

Судом не враховано, що питання поновлення позивачки на роботі розглядалось більше одного року саме з її вини, оскільки після звільнення 14.06.2016 року вона не виходила на роботу і лише у квітні 2017 року звернулась з позовом. Табелі виходу на роботу складені уповноваженою особою підтверджують те, що позивач не виходила на роботу, однак суд не взяв їх до уваги.

Товариством направлялись 11.03.2016 року, 21.03.2016 року, 29.03.2016 року, 01.04.2016 року рекомендованими листами повідомлення про необхідність з'явитись за адресою м. Тернопіль вул. Кривоноса, 2б, 3 поверх для проходження інструктажу та перевірки знань з охорони праці та дачі пояснень щодо причин відсутності, однак на звернення позивач не реагувала. 08.06.2016 року позивачці було направлено лист з вимогою дати пояснення щодо відсутності на робочому місці, а 15.06.2016 року повідомлення про звільнення за прогул та вимогою з'явитися на підприємство для отримання трудової книжки та розрахункових. Відповідачем було вчинено всі необхідні дії для повідомлення позивача, яка не виконала свого обов'язку з отримання кореспонденції. Суд не дав належної оцінки вказаним обставинам.

Товариство не мало можливості отримати згоду профспілкового органу, а на вимогу суду профспілкова організація надала відмову у згоді на звільнення яка є не аргументованою, що дає право роботодавцю звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Враховуючи відсутність позивачки на роботі у день звільнення та відсутність особових карток провести розрахунок з позивачем у день звільнення не було можливості з вини позивачки. Крім цього, всупереч вимогам ст.116 КзпП України позивач з вимогою про розрахунок не зверталась.

Судом невірно застосовано Порядок обчислення середньої заробітної прати, затверджений ПКМ України 08.02.1995 № 100 та взято для розрахунку заробітну плату за квітень та травень 2016 року коли позивач не працювала, не враховано те, що в лютому та березні мав місце простій і заробітна плата нараховувалась відповідно до статті 113 КзпП України у розмірі 2/3, що складало 933.33 грн. Товариством було проведено коригування сум нарахованої заробітної плати за період з грудня 2015 року по червень 2016 року про що свідчить квитанція про прийняття звіту Тернопільською ОДПІ ГУ ДФС від 05.03.2018 року.

Порушення норм процесуального права полягає у тому, що судом прийнято до розгляду вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу які не оплачені судовим збором.

В судовому засіданні представник ТОВ Домобудівник апеляційну скаргу підтримав та додатково пояснив, що позивач працювала на посаді гардеробщиці, однак з вилученням правоохоронними органами особових карток, трудових книжок працівників було винесено наказ про звільнення позивачки з посади прибиральниці, однак на даний час внесені відповідні зміна у накази про звільнення та поновлення на роботі. В підприємстві з 2013 року штатний розпис не змінювався і в ньому відсутня посада гардеробниці. В період з листопада 2015 року по березень 2016 року на підприємстві був простій і заробітна плата нараховувалась з розрахунку 2/3 тарифної ставки (окладу), що від 1400 грн. становило 933,33 грн. Підприємство здавало адміністративні приміщення в оренду тому позивач не могла працювати.

Представник ОСОБА_1 апеляційної скарги не визнала, погоджується з рішенням суду та додатково пояснила, що позивач весь час виходила на роботу. У зв'язку з рейдерським захопленням підприємства частина працівників перейшла працювати за новою адресою по вулиці Кривоноса, а частина виходила на роботу за юридичною адресою підприємства по вул. Лозовецька,13, оскільки не всі приміщення передані в оренду. В ОСОБА_1 була мінімальна заробітна плата, що визнавав позивач у звітах Пенсійному Фонду. Будь-яких повідомлень та листів від підприємства позивачка не отримувала, оскільки за вказаною в них адресою не проживає (проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, а підприємство направляло повідомлення на вул. Н.Яремчука 39/41). Підприємству було відомо, що частина працівників виходить на роботу за його юридичною адресою по вулиці Лозовецька, 13, тому підприємство мало можливість вручити повідомлення.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах її доводів, заслухавши представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що наказом голови комісії з припинення ТзОВ Домобудівник від 14.06.2016 року за №16/06/7-3 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади - прибиральниці з 14.06.2016 року за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно акту №21/5-16 складеного заступником директора ТзОВ Домобудівник, головним інженером та виконавчим директором прибиральниця ОСОБА_1 була відсутня на роботі 07.06.2016 року без поважних причин з 09 год. 00 хв до 17 год.30 хв. впродовж всього робочого дня.

Наказом голови комісії з припинення ТзОВ Домобудівник від 12.03.2016 року за №12/03/16-1 Про припинення виробничого простою, припинено робочий простій на підприємстві та встановлено початок роботи з 14 березня 2016 року.

Доказів про ознайомлення із вказаними наказами позивача відповідачем не надано.

Листами №11/03/16-3 від 11.03.2016 року, від 21.03.2016 року, від 29.03.2016 року, №01/04/16-27 від 01.04.2016 року з описом вкладення ОСОБА_1 направлялись повідомлення про необхідність з'явитися за адресою: м. Тернопіль, вул. Кривоноса, 2б, 3 поверх, для проходження інструктажу та перевірки знань з охорони праці (а.с.84-86) та від 08.06.2016 року (а.с. 87) для дачі пояснень щодо причин відсутності при проходженні інструктажу та перевірки знань з охорони праці і відсутності на робочому місці, проте доказів, які б підтверджували отримання нею вказаних листів та ознайомлення із зміною її робочого місця, відповідачем не надано.

ОСОБА_1 була членом профспілкової організації ТзОВ Домобудівник. Згідно витягу із протоколу №2 засідання профспілкового комітету профспілкової організації ТзОВ Домобудівник від 03.08.2017 року наданого на виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду у даній справі, профспілковий комітет профспілкової організації ТзОВ Домобудівник, згоди на звільнення ОСОБА_1 не надав.

Відповідно до наданих відповідачем табелів обліку робочого часу ТзОВ Домобудівник, складених виконавчим директором ТзОВ Домобудівник ОСОБА_2 за період з 01.11.2015 року по дату звільнення ОСОБА_1 проставлено відмітки про простої та прогули на робочому місці.

Згідно індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу за номером облікової картки позивачки, останній нараховано у квітні 2016 року - 1400грн., у травні 2016року - 1450грн., з червня 2016 року відомості про нарахування відсутні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що трудовий договір з позивачем розірвано з порушенням вимог КЗпП України, а саме позивача не було належним чином повідомлено про зміну робочого місця, не отримано пояснень з приводу його відсутності на робочому місці, не ознайомлено з наказом про звільнення та не отримано згоди профспілкової організації на таке звільнення. При цьому суд вказав, що обов'язок такого доведення покладається лише на роботодавця, а саме по собі відправлення відповідачем на адресу позивача рекомендованих листів про зміну робочого місця не може слугувати підставою для його звільнення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції оскільки висновок достатньо вмотивований і ґрунтується на матеріалах справи.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Як зазначено в п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06 листопада 1992 року при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП (322-08), суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивача не було належним чином повідомлено про зміну робочого місця, оскільки відсутні дані про отримання повідомлень. З їх змісту вбачається що вони направлялись за адресою м. Тернопіль вул. Н. Яремчука, 39/41 в той час коли позивачка проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, тому посилання апелянта на те, що позивачка не виконувала свого обов'язку з отримання кореспонденції не заслуговують уваги суду.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив з того, що обов'язок належного повідомлення працівника про зміну робочого місця покладається лише на роботодавця, а саме по собі відправлення рекомендованих листів не є належним доказом повідомлення про зміну робочого місця і не може слугувати підставою для його звільнення за прогул.

Від позивача не було відібрано письмових пояснень з приводу його відсутності на робочому місці 07.06.2016 року, як цього вимагає ч.1 ст. 149 КЗпП України, в подальшому не ознайомлено з наказом про звільнення .

Крім цього, відповідачем грубо порушені гарантії, надані працівникам при звільненні з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, передбачені ч.1 ст. 43 КЗпП України, а саме розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.4 ст. 40 КЗпП України, зокрема звільнення проведено без згоди профспілкової організації ТзОВ Домобудівник, членом якої була ОСОБА_1

Отже місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач розірвав трудовий договір з позивачем за п.4 ст. 40 КЗпП України з грубим порушенням норм трудового законодавства.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду щодо вирішення трудового спору не знайшли свого підтвердження з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, а саме: позивачу не вручено ні копії наказу про звільнення, ні трудової книжки. Відповідачем протилежне не доведено. Тому строк на звернення до суду , позивачем не пропущений.

Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Вказана норма є спеціальною і положення Цивільного кодексу України про перебіг строку позовної давності на вказані правовідносини не поширюється.

Наявність в матеріалах справи доказів про направлення позивачу рекомендованих листів 11, 21 та 29 березня 2016 року та 1 квітня 2016 року, в яких позивачу пропонувалося з'явитися в ТзОВ Домобудівник за адресою м.Тернопіль вул. Кривоноса, 2б, 3 поверх для проходження інструктажу та перевірки знань з охорони праці, 08.06.2016 року дачі пояснень щодо причин відсутності на робочому місці 07.06.2016 року, та рекомендованого листа від 15.06.2016 року з проханням з'явитись за отриманням трудової книжки і розрахунку (а.с. 87 ) не свідчить про їх отримання адресатом.

Доводи апелянта про те, що у ТзОВ Домобудівник не було можливості звернутися до профспілкового комітету за згодою на звільнення ОСОБА_1, оскільки не було відоме її місцезнаходження у зв'язку з передачею адміністративних приміщень по вул. Лозовецькій, 13 в оренду ТОВ Роял-Контракт оцінюються критично та не спростовують висновків суду про порушення відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України)

Тож є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення з ТзОВ Домобудівник на користь позивача невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що відповідає частині другій статті 235 КЗпП України.

Колегія суддів не вбачає правових підстав для зменшення або відмови у стягненні заробітної плати за період з жовтня 2015 року по березень 2016 року, оскільки така інформація, згідно повідомлень відповідача, підтверджена індивідуальними відомостями Пенсійного Фонду про застраховану особу за номером облікової картки ОСОБА_1

Представник відповідача в судовому засіданні не надав доказів про внесення будь-яких уточнень у дані відомості.

Враховуючи те, що працівнику гарантовано мінімальну заробітну плату в період з жовтня 2015 року та з 12 березня 2016 року до дня звільнення та у зв'язку з простоєм відповідач визнав право позивача на заробітну плату в розмірі 933 грн 33 коп з 01 листопада 2015 року по 12 березня 2016 року, що на період простою складає 5133 грн. 32 коп., колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати.

Відповідач зобов'язаний забезпечити працівника роботою і відповідно оплатити її в розмірі не меншому ніж встановлена мінімальна заробітна плата.

Доводи апелянта про те, що суд не дав належної оцінки табелям обліку робочого часу є безпідставними.

Суд першої інстанції вірно визначив середній заробіток для обчислення виплат за час вимушеного прогулу за правилами передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, виходячи із заробітної плати за квітень-травень 2016 року - 1400 грн та 1450 грн, які відображені у відомостях Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про виплачені доходи та утримані податки та індивідуальних даних Пенсійного Фонду України про застраховану особу за номером облікової картки ОСОБА_1, та 40 робочих днів у цих місяцях ( квітень 21 робочий день, травень 19 робочих дні), оскільки в судовому засіданні представник відповідача не повідомляв про внесення уточнень у відомості Пенсійного Фонду України та Державної фіскальної служби України

Крім цього відповідач визнавав право позивача на заробітну плату в розмірі 1400 грн (у звітах до Пенсійного Фонду) і з 01.05.2016 року гарантований мінімальний розмір заробітної плати встановлено 1450 грн.

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо невірного визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості по заробітній платі не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи.

Не є такими, що дають правові підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги про тривалий розгляд справи судом першої інстанції, оскільки такі доводи не відносяться до тих з якими законодавець пов'язує можливість скасування чи зміни рішення суду. Крім того, як свідчать матеріали справи, журнали судових засідань та звукозаписи проведених судових засідань саме представник відповідача з тих чи інших підстав неодноразово заявляла клопотання про відкладення розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що відмова профспілкового органу на звільнення позивача, подана на виконання ухвали суду, є необґрунтованою, колегія суддів не бере до уваги, оскільки за встановлених обставин такі доводи не мають правового значення для вирішення спору.

Вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які не оплачені судовим збором не впливає на законність постановленого у справі рішення, яким позовні вимоги задоволені.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у виплаті компенсації за невикористану відпустку відповідає вимогам трудового законодавства, оскільки така компенсація відповідно до ст. 83 КЗпП України виплачується у разі звільнення працівника, а оскільки позивача поновлено на роботі то така виплата не передбачена чинним законодавством.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи встановлені обставини справи та вимоги чинного трудового законодавства апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду з підстав наведених в апеляційній скарзі.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача в межах ним понесених.

Апеляційний суд, керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник" залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на відповідача в межах ним понесених.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повний текст рішення складено 06 березня 2019 року.

Головуючий Г.В.Бершадська

Судді О.І.Ткач

ОСОБА_3