РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/3521/14-ц

Провадження № 22-ц/4815/132/19

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Бердій М.А.

Рішення ухвалене в м. Рівне Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючий суддя: Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.,

секретар судового засідання Тхоревський С.О.,

з участю представника ОСОБА_2 адвоката Шевчука В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шевчука В.С. на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

6 березня 2014 року позивач публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» (далі ПАТ «КБ «Експобанк») звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту №269/АК-2007 від 14.12.2007, що становить 774 309,98 грн.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року позов ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за договором кредиту і забезпечення №269/АК-2007 від 14 грудня 2007 року в розмірі 774 309,98 грн.. Вирішено питання про судові витрати.

13 липня 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат Шевчук В.С. звернувся із заявою про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року, в якій ним заявлено про застосування строку позовної давності.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 14 листопада 2018 року заяву ОСОБА_2 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та перегляд заочного рішення суду в цивільній справі за позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту залишено без задоволення.

У поданій на вказане заочне рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Шевчук В.С., зазначає, що дане рішення є необґрунтованим і судом першої інстанції було неналежно з'ясовано обставини справи, а також допущено порушення норм матеріального і процесуального права.

Вказує, що судом першої інстанції не було враховано, що позивачем було допущено помилку при направленні позовної заяви до суду, а саме було вказано невірну адресу місця проживання та реєстрації відповідача. Так, ОСОБА_2 зазначає, що на час підписання кредитного договору та по 05.06.2010 проживав за адресою АДРЕСА_1. Однак, на момент подачі позову, а саме з 05.04.2013, відповідач був зареєстрований та фактично проживав за адресою : АДРЕСА_2. Такі відомості підтверджуються тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо здійснення перевірки місця проживання (реєстрації) відповідача судом, а також відсутністю будь-яких повідомлень в пресі про виклик відповідача через ЗМІ, в зв'язку з чим відповідача було позбавлено можливості бути присутнім в судовому засіданні та захищати свої права та інтереси.

Вважає, що моментом виникнення права вимоги у позивача щодо виконання зобов'язання про повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та інших штрафних санкцій нерозривно пов'язаний із Повідомленням-вимогою позивача №595 від 06.10.2009 про дострокове повернення кредиту (а.с.23), якою встановлено 30-денний період з дня надіслання даного листа банком, для добровільного дострокового погашення заборгованості відповідачем. Як наслідок, вважає, що перебіг позовної давності варто рахувати по закінченню 30-денного періоду з дня надіслання даної вимоги банком, а саме з 06.10.2009, тобто моментом початку перебігу строку позовної давності є 06.11.2009, оскільки саме з цього часу починається дія трьохрічного строку для реалізації права позивача на звернення до суду з вимогою щодо захисту його інтересів.

Зазначає, що позовна заява була пред'явлена 28.02.2014, в той же час, строк позовної давності, з огляду на вищевказане сплинув 06.11.2012. Як наслідок у суду першої інстанції були всі підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що передбачені ч.4 ст. 267 ЦК України, оскільки відповідну заяву відповідачем було висловлено у заяві про перегляд заочного рішення.

За наведеного просив скасувати заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року та прийняти нове по суті справи, яким відмовити позивачу у задоволенні позову, в тому числі у зв'язку із застосуванням наслідків спливу строку позовної давності, або направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

У визначений судом першої інстанції строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник ОСОБА_2 адвокат Шевчук В.С. в судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Банк завчасно був повідомлений про час і місце розгляду даної справи, однак свого представника до суду не надіслав та причин його неявки не повідомив, тому колегія суддів вважає за можливе провести розгляд за його відсутності.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 14 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством "Комерційний банк "Експобанк" та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту і забезпечення №269/АК-2007, відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 якого, відповідач отримує кредит в сумі 23 000 доларів США і сплачує проценти за користування кредитом у розмірі 12% річних (а.с.14-16, 95-99).

Згідно з рішенням загальних зборів акціонерів від 30.10.2009 №4/2009 відбулася зміна найменування з Відкритого акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" на Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк" "Експобанк" (далі АТ "КБ "Експобанк" та/або позивач та/або банк).

Відповідно до п.1.1 договору кредит надавався на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення та платності. Згідно з п.1.5 договору кредит надавався на купівлю автомобіля.

На виконання пункту 1.1 договору позивачем було видано відповідачу грошові кошти в розмірі 23 000 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки №14 від 14.02.2007 (а.с.18). В свою чергу відповідач зобов'язався сплачувати позивачу проценти за користування кредитом в розмірі 12% річних, сплачувати щомісяця комісію за кредитне обслуговування в розмірі 0,2% від залишку заборгованості за кредитом (п.4.5.1 договору), а також повернути позивачу кредит на умовах, що передбачені договором.

Пункт 1.3 договору передбачає, що сторонами узгоджено та встановлено строки/терміни повернення кредиту, відповідно до додатку №1 до цього договору, але не пізніше 13.12.2014.

06 жовтня 2009 року банком було направлено ОСОБА_2 Повідомлення-вимогу за вих. №595, та додано розрахунок заборгованості, яка станом на 28 вересня 2009 року становила 201424,33 грн. В даному повідомленні банк покликаючись на п.4.4.1 договору - у випадку дострокового стягнення кредиту банк встановлює кредитний строк повернення кредиту та вимагає у 30-денний строк з дня надіслання цього повідомлення, повернути банку в повному обсязі кредит, нараховані за його користування проценти, нараховану комісію та інші штрафні санкції (а.с.23-24).

У відповідності до розрахунку простроченої заборгованості позичальника ОСОБА_2 перед АТ "КБ "Експобанк" за договором кредиту №269/АК-2007 від 14 грудня 2007 станом на 17 лютого 2014 року складає 774 309,98 грн., з яких: строкова заборгованість за кредитом 4504,36 доларів США; прострочена заборгованість за кредитом 17242,01 доларів США; прострочена заборгованість за нарахованими процентами 9554,65 доларів США; прострочена заборгованість за нарахованою щомісячною комісією за кредитне обслуговування 7062,80 доларів США; пеня за несвоєчасну сплату нарахованої щомісячної комісії за період з 15.01.2008 по 17.02.2014 23179,21 грн. (а.с.8).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як встановлено з матеріалів справи, 06 жовтня 2009 року банком було направлено ОСОБА_2 Повідомлення-вимогу про дострокове повернення повної суми заборгованості за кредитним договором.

Відповідач не заперечує про його обізнаність про дане повідомлення, оскільки в доводах апеляційної скарги зазначає про те, що вважає моментом виникнення права вимоги у позивача щодо виконання зобов'язання про повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та інших штрафних санкцій нерозривно пов'язаний із Повідомленням-вимогою позивача №595 від 06.10.2009 про дострокове повернення кредиту, якою встановлено 30-денний період з дня надіслання даного листа банком, для добровільного дострокового погашення заборгованості відповідачем. Як наслідок, вважає, що перебіг позовної давності варто рахувати по закінченню 30-денного періоду з дня надіслання даної вимоги банком, а саме з 06.10.2009, тобто моментом початку перебігу строку позовної давності є 06.11.2009, оскільки саме з цього часу починається дія трьохрічного строку для реалізації права позивача на звернення до суду з вимогою щодо захисту його інтересів.

Відповідно до п. 3.5. кредитного договору передбачено, що розрахунковим періодом для сплати процентів є період з першого по останнє число місяця, що передує місяцю сплати процентів. Позичальник щомісяця, до 13 числа кожного місяця, сплачує проценти за користування кредитом на рахунок банку. Проценти нараховуються за весь період користування кредитом. Останній розрахунок за процентами проводиться одночасно з поверненням кредиту у строки, що зазначені в цьому договорі.

Додаток 1 до Договору кредиту №269/АК-2007 від 14 грудня 2007 року містить графік прогнозованих погашень по кредиту (ануїтетна схема погашень).

Пунктом 4.3.1 кредитного договору сторони погодили, що банк має право достроково повернути банку кредит (або його частину) та сплатити проценти за користування кредитом.

Відповідно до пункту 4.4.1 кредитного договору, банк зобов'язується у випадку дострокової вимоги кредиту сповістити про це позичальника та встановити конкретний термін завершення розрахунків.

Таким чином, у зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором, кредитор 06 жовтня 2009 року скористався передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 4.3.1, 4.4.1 договору кредиту правом на дострокове повернення повної суми заборгованості встановивши вимогу про повернення банку в повному обсязі кредиту, нарахованих за його користування процентів, нараховану комісію та інші штрафні санкції у тридцяти денний строк з дня надіслання повідомлення.

Однак в добровільному порядку вимоги банку виконані не були.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що право звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором виникло у позивача з 06 листопада 2009 року, тобто саме з цього часу відповідно до частини 5 статті 261 ЦК України почався перебіг строку позовної давності за його вимогами, проте до суду з цим позовом банк звернувся лише 06 березня 2014 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, що в силу вимог частини 4 статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Так, колегія суддів, перевіривши зазначені твердження апелянта приходить до висновку про їх обґрунтованість, при цьому керується наступними нормами.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Крім того, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Однак, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Встановивши, що з підстав, передбачених кредитним договором, кредитор АТ "КБ "Експобанк", у жовтні 2009 року змінив строк виконання кредитного зобов'язання в повному обсязі, після чого у банку виникло право на подання позову про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, колегія суддів приходить до висновку про те, що, звернувшись до суду із даним позовом у березні 2014 року, банк пропустив установлений законом строк позовної давності, про застосування якого відповідачем подано заяву, що є підставою для відмови у позові банку у даній справі.

Щодо реалізації відповідачем свого права, а саме подання заяви про застосування строків позовної давності, то колегія перевіривши їх обґрунтованість прийшла до наступних висновків.

Встановлено, що в березні 2014 року банк звернувся із позовом до відповідача, в результаті розгляду якого 19 вересня 2014 року Рівненським міським судом ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

13 липня 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат Шевчук В.С. звернувся із заявою про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року, в якій ним заявлено про застосування строку позовної давності.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 14 листопада 2018 року заяву ОСОБА_2 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та перегляд заочного рішення суду в цивільній справі за позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту залишено без задоволення. В даній ухвалі суд першої інстанції дійшов висновку, що зареєстрованим у законному порядку місцем проживання ОСОБА_2 на час розгляду справи було м. Рівне, вул. Відінська, 41 гурт., кім. 36, то у відповідності до вимог чинного на той час законодавства судові повістки з повідомленням про вручення надсилались саме за вказаною адресою, тобто повідомлення ОСОБА_2 про місце і час розгляду справи відбувалось із чітким дотриманням порядку надсилання судових повісток.

Однак колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Дійсно, відповідно до п.7.7 договору кредиту №269/АК-2007 від 14 грудня 2007 року, про зміну свого місцезнаходження (місце проживання) чи будь-яких інших даних, що є важливі для виконання цього договору, сторони зобов'язуються письмово повідомляти одна одну протягом трьох банківських днів, чого не було дотримано стороною відповідача.

Однак, позивачем було допущено помилку при направленні позовної заяви до суду, а саме було вказано невірну адресу місця проживання та реєстрації відповідача. Також, ОСОБА_2 в поданій апеляційній скарзі зазначає, що на час підписання кредитного договору та по 05.06.2010 проживав за адресою АДРЕСА_1. Однак на момент подачі позову, а саме з 05.04.2013, відповідач був зареєстрований та фактично проживав за адресою : АДРЕСА_2, що підтверджується копією паспорта відповідача, долученої до заяви про перегляд заочного рішення (а.с.5-6 в справі за заявою ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції допустив порушення вимог ч.3 ст. 122 ЦПК України (чинного на момент подачі позову), якою передбачено, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у поряду встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання(перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду. суд повертає позовну заяву на підставі п.4 ч.3 ст. 121 цього Кодексу.

У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення у пресі.

З наведеного слідує, що судом першої інстанції не було виконано вимог вказаної норми в зв'язку з чим відповідача було позбавлено можливості бути присутнім в судовому засіданні та захищати свої права та інтереси.

Тому, колегія суддів вважає за необхідне враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц, провадження № 14-59цс18.

Так, касаційний суд зазначив, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить в ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалась ним у суді першої інстанції.

Разом з тим, в рішенні суду першої інстанції не надано правової оцінки вказаним доводам відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни чудового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленим; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку про необхідність задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам встановленим у справі.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна інстанція доходить висновку про необхідність відмовити в задоволені позову, судовий збір сплачений позивачем при подачі позову в сумі 3654 грн. відноситься на його рахунок, а судовий збір сплачений ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги в сумі 5481 грн. підлягає до стягнення з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шевчука В.С. задовольнити.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» (, адреса : м. Київ, вул. Дмитрівська, 18/24, індекс 01054) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, НОМЕР_2, виданий Острозьким РВ УМВС України в Рівненській області 12.04.2000, адреса : АДРЕСА_2) судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 5481 грн. (квитанція №100 від 21 грудня 2018 року).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.В. Хилевич