ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6278/19 Справа № 201/3827/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення збитків,

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 01 лютого 2015 року він уклав з ОСОБА_2 договір № ФП 01-2/2015 поворотної фінансової допомоги, на підставі якого отримав від останнього грошові кошти в сумі 450 000,00 грн.

Він є VIP-клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» та власником карткового рахунку та відповідно держателем картки MasterCard Platinum № НОМЕР_1 , імітованої на його ім`я. 25 червня 2015 року зазначену картку було заблоковано банком без попередження і відповідно був відсутній доступ до грошових коштів.

Він неодноразово письмово звертався до відповідача для врегулювання спору, проте це не дало ніякого результату.

В липні 2015 року банк автоматично імітував йому нову платіжну картку MasterCard Platinum № НОМЕР_2 8073. Але картковий рахунок теж був заблокований, що позбавило його можливості користуватись коштами.

06 жовтня 2015 року з метою виконання зобов`язань перед ОСОБА_2 він був змушений укласти нотаріальний договір позики грошових коштів з ОСОБА_3 на суму 434 000,00 грн.

09 жовтня 2015 року він повернув кошти ОСОБА_2 , але у зв`язку з простроченням виконання зобов`язань, останнім були нараховані штрафні санкції у розмірі 211 450,50 грн, які були стягнуті з нього рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року.

11 лютого 2016 року він на виконання рішення суду перерахував на рахунок ОСОБА_2 211 450,50 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року у справі № 201/15998/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року, дії ПАТ КБ «Приватбанк» по відношенню до нього визнано неправомірними. Цим рішенням суд зобов`язав банк усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні грошовими коштами, що знаходяться на його платіжній картці MasterCard Platinum № НОМЕР_3 шляхом її негайного розблокування. Рішення суду виконано не було.

Вважає суму 211 450,50 грн, яка була стягнута з нього рішенням суду збитками, завданими діями банку, тому просив суд стягнути її з ПАТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 збитки в сумі 211 450,50 грн та судові витрати по справі (т.1 а.с. 167, 168, 202-207).

Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.254- 257).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішенням суду № 201/15998/15-ц була встановлена протиправна поведінка відповідача щодо блокування рахунку позивача, тому існує причинний зв`язок між порушенням його прав та збитками від такого порушення.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він підтримує рішення суду першої інстанції та просить відхилити апеляційну скаргу.

Вислухавши учасників процесу, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є VIP-клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» та власником карткового рахунку та відповідно держателем картки MasterCard Platinum № НОМЕР_1 , імітованої на його ім`я.

01 лютого 2015 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір № ФП 01-2/2015 поворотної фінансової допомоги. В момент укладання договору позивачем було отримано від ОСОБА_2 грошові кошти, відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 1.1. - 1.2. договору кредитор зобов`язався надати позичальнику поворотну фінансову допомогу (в подальшому фінансова допомога), а позичальник зобов`язався використати її для власної діяльності і повернути у визначений даним договором строк.

Згідно із п. 1.3.-1.5 фінансова допомога надавалась у розмірі 450 000 грн. Фінансова допомога надавалась строком до 25 червня 2015 року. При закінченні строку, вказаного в п. 1.4. договору, відповідач був зобов`язаний повернути фінансову допомогу в повному обсязі, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позикодавця або в готівковій формі.

Відповідно до п.п. 4.2 - 4.3. договору у разі у разі несвоєчасного повернення грошових коштів, позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення платежу. При затриманні повернення грошових коштів позичальником більш 30 календарних днів з дня настання строку, передбаченого п. 1.4 договору, позикодавець має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 10% від суми заборгованості перед позикодавцем. У разі затримання повернення грошових коштів позичальником більш 90 календарних днів з дня настання строку, передбаченого п. 1.4 договору, позикодавець має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 20% від суми заборгованості перед позикодавцем.

25 червня 2015 року картку ОСОБА_1 MasterCard Platinum № НОМЕР_1 було заблоковано, тому у нього був відсутній доступ до грошових коштів. Банк не попередив позивача про блокування карткових рахунків. Позивач неодноразово письмово звертався до відповідача для врегулювання виниклого спору, проте це не дало ніякого результату.

У липні 2015 року у зв`язку зі спливом строку дії карти банк автоматично імітував на ім`я позивача нову платіжну картку MasterCard Platinum № НОМЕР_3 .

Але картковий рахунок теж був заблокований, що позбавило його можливості користуватись банківським продуктом.

06 жовтня 2015 року для виконання зобов`язань перед ОСОБА_2 щодо повернення займаних коштів у розмірі 450 000,00 грн і припинення нарахування штрафних санкцій за договором, позивач уклав нотаріальний договір позики грошових коштів з ОСОБА_3 і позичив у останнього 434 000,00 грн.

09 жовтня 2015 року позивач повернув кошти ОСОБА_2 , про що була складена розписка. Але у зв`язку з простроченням виконання зобов`язань, останнім було нараховано позивачеві штрафні санкції в розмірі 211 450,50 грн, які було стягнуто рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року (т.1 а.с. 25-27).

11 лютого 2016 року позивачем на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року з метою недопущення примусового його виконання і понесення додаткових витрат, перераховано на рахунок ОСОБА_2 кошти у розмірі 211 450,50 грн платіжним дорученням № 9 від 11 лютого 2016 року (т.1 а.с. 39).

Саме цю суму штрафних санкцій позивач розцінює як збитки, завдані банком внаслідок блокування картки, оскільки блокування картки ОСОБА_1 банком здійснено 25 червня 2015 року (в останній день виконання зобов`язань перед ОСОБА_2 ).

Згідно положень пунктів 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди є передбаченим законом способом захисту цивільних прав та інтересів.

Цивільно-правові відносини, які виникають у зв`язку з спричиненням (та відшкодуванням) майнової та моральної шкоди врегульовані положеннями статей 22, 23, 1166, 1167 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди, а на позивача покладається обов`язок довести наявність заподіяної шкоди та її розмір.

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

З досліджених судом обставин не вбачається прямий зв`язок між блокуванням картки і сумою збитків саме у такому розмірі (211 450,50 грн), яка нарахована позивачеві третьою особою на підставі укладеного між ними договору.

При цьому, відповідальність у вигляді нарахування штрафних санкцій внаслідок невиконання зобов`язань за договором несе сторона позичальника, а розмір цих санкцій сторони визначають самостійно, керуючись принципом свободи договору (ст. 627 ЦК України). Ризики від несвоєчасного виконання повернення коштів для позикодавця закладається в договорі у вигляді відповідальності позичальника - на розсуд сторін. Виконання умов договору, у т.ч. і сплата штрафних санкцій позичальником обумовлена волевиявленням позикодавця, адже вимагати сплати санкцій є його правом, а не обов`язком. Банк, не був і не повинен бути обізнаним про те, що позикодавець ОСОБА_2 , скористається передбаченим договором і законом правом стягнення штрафних санкції.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/15998/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року, дії ПАТ КБ «Приватбанк» по відношенню до позивача визнано неправомірними та незаконними і зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні грошовими коштами, що знаходяться на платіжній картці позивача MasterCard Platinum № НОМЕР_3 шляхом її негайного розблокування (т.1 а.с. 123-126).

Згідно із ч. 8, 10 ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»,суб`єкти первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноважений орган є відповідальними за дотримання видів та умов застосування санкцій, що передбачені у вищезазначеному переліку.

Зупинення фінансових (фінансової) операцій (операції) відповідно до частин 1 3, 5 цієї статті, частини 3 статті 23 цього Закону не є підставою для виникнення цивільно-правової відповідальності суб`єкта первинного фінансового моніторингу та його посадових осіб за порушення умов відповідних правочинів.

Отже, зупинення фінансових (фінансової) операцій (операції) відповідно до частин 1 3, 5 ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» не є підставою для виникнення цивільно-правової відповідальності банка у вигляді збитків за правочином його клієнта з третіми особами.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що рішенням суду була встановлена протиправна поведінка відповідача щодо блокування рахунку позивача, тому існує причинний зв`язок між порушенням його права та збитками від такого порушення, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позивач у своїй діяльності не був обмежений використанням лише коштів, що зберігалися на картці MasterCard Platinum № НОМЕР_1 , що обслуговувалась ПАТ КБ «Приватбанк», при цьому, ані договором про надання фінансової допомоги від 01 лютого 2015 року з ОСОБА_2 , ані законом не передбачено обов`язок здійснювати розрахунки виключно за допомогою конкретного засобу платежу, а не будь-яким іншим способом, передбаченим Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Крім того, згідно укладеного між позивачем та ОСОБА_2 договору позики від 01.02.2015 року, позивач зобов`язувався повернути позику в строк до 25.06.2015 року. А його картку заблоковано відповідачем 25.06.2015 року.

Штрафні санкції були нараховані позивачеві третьою особою на підставі укладеного між ними договору, учасником якого банк не є, при цьому позивачем було самостійно обрано такий спосіб виконання своїх зобов`язань, а також строк їх виконання, тому витрати, понесені позивачем на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року не є збитками у розумінні положень статті 22 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції надано неправильну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, необгрунтовано не досліджено інші докази, надані ним під час нового розгляду справи та не надано їм належної оцінки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст.89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Судові витрати, понесені скаржником у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова