Справа № 201/2209/18
Провадження № 2/201/543/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С,

при секретарі - Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи: Соборна районна у місті Дніпрі рада, Орган опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради, Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи: Соборна районна у місті Дніпрі рада, Орган опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради, Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що 20 квітня 1996 року на підставі договору купівлі продажу позивач придбала квартиру АДРЕСА_1 . В лютому 2015 року позивачу стало відомо, що 03 лютого 2015 року, на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба В.М., її квартиру було відчужено ОСОБА_6 та 03 лютого 2015 року зареєстровано за останнім право власності на вказану квартиру. Під час укладення даного договору були використані підроблений договір купівлі-продажу від 20 квітня 1996 року та копія підробленого паспорту на ім`я позивача з фотографією іншої, невідомої особи, що було встановлено та підтверджено відповідним судовим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.07.2016 р. по справі № 201/5249/15ц. Також договір, який привів до відчуження вказаної квартири був підписаний не позивачем, а іншою, невідомою особою. Цей факт було доведено за допомогою висновку експерту від 23.02.20216 року № 53-1.1.-60, у якому прямо вказано на факт підписання договору купівлі-продажу від 03 лютого 2015 року іншою особою, а не ОСОБА_1 Більш того, даний договір був укладений без згоди чоловіка позивача - ОСОБА_7 . І врешті решт на дату укладення даного договору позивач взагалі була відсутня в Україні. 11 лютого 2015 року згідно вищенаведеного договору купівлі - продажу право власності на спірну квартиру перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_2 (відповідач-1), що підтверджується договором купівлі-продажу від 11 лютого 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гойняк О.А. 14 липня 2016 року Апеляційним судом Дніпропетровської області було винесене рішення по справі № 201/5249/15, яким визнано недійсним вищенаведений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 29. Дане рішення набрало законну силу і в ньому вказано, що у момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2015 року ОСОБА_1 у нотаріальній конторі не знаходилася та не могла знаходитися, оскільки перебувала у Німеччині, і кордон із Україною не перетинала, що було підтверджено належними та допустимими доказами. Керуючись вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння. Згідно до позову вона просила суд: Витребувати нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , із чужого незаконного володіння у Відповідача - ОСОБА_2 на користь Позивача - ОСОБА_1 . 22.06.2017 р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська вказаний позов був також задоволений, про що було прийнято відповідне рішення по справі № 201/11108/16-ц. Позовну заяву було задоволено в повному обсязі, витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 (Відповідача 1) квартиру АДРЕСА_1 . Відповідачка 1, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, звернулась з апеляційною скаргою до Апеляційного суду Дніпропетровської області. 14.12.2017 р. Апеляційним судом Дніпропетровської області було винесено ухвалу про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Отже, на сьогоднішній день дане рішення суду також набрало законної сили. Таким чином, керуючись вищенаведеним, ОСОБА_2 придбала квартиру позивача без достатніх законних на це підстав, що було встановлено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року по справі № 201/5249/15. А згідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2017 р. по справі № 201/11108/16-ц, ОСОБА_2 втратила право власності на вказану квартиру. Однак, не дивлячись на вищенаведене, реалізовувати своє право власності позивач не має можливості, оскільки під час фактичного володіння квартирою відповідач-1 зареєструвала в ній себе, свою невістку - ОСОБА_3 (відповідач-2) та її малолітніх дітей - ОСОБА_4 (відповідач-3) та ОСОБА_5 (відповідач-4). Виселятись добровільно та зніматись з реєстрації відповідачі не бажають, чим чинять перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні власністю. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника (позивача), у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень порушень свого права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідачі, є такими, що втратили право користування житлом оскільки вони не є його власниками, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідачі добровільно відмовилась від зняття з реєстрації. Крім того, порушення прав малолітніх осіб не виникає, оскільки для суду у цьому випадку немає значення те, що діти є малолітніми, так як право користування квартирою вони втратили одночасно зі відповідачем-1 та відповідачем-2. Тієї ж самої думки дотримується і Верховний суд України у своїй постанові від 06.02.2018 р. по справі № 229/3757/15-ц (копія додається). Таким чином, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник (позивач) має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Оскільки на підставі вищенаведених судових рішень ОСОБА_2 втратила своє право власності з моменту його вчинення, вона та всі члени її сім`ї втратили право на володіння, користування та розпорядження вказаним житловим приміщенням (вищенаведеної квартирою). Зніматись з реєстрації та виселятись в добровільному порядку вони не бажають. А тому, єдиним способом захистити свої права у позивача - є звернення до суду з даним позовом.

05 травня 2018 року від ОСОБА_2 до суду надійшла зустрічна позовна заява про визнання права власності на нерухоме майно, яку у зв`язку із повторною неявкою ОСОБА_2 ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було залишено без розгляду.

Представник позивача надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідачі та їх представники в засідання не з`явились, про час та місце повідомлені належним чином. Проти позовної заяви відповідач ОСОБА_2 заперечувала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, з приводу чого надала відповідний письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначила що неб на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.2015 року, укладеному з ОСОБА_6 , була придбана у приватну власність квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Одразу після придбання в ній було проведено капітальні будівельно-ремонтні роботи, за рахунок яких у квартирі були здійснені значні поліпшення, після чого відповідач та члени її родини вселились у вказану квартиру, зареєструвались в ній та проживають по теперішній час, іншого житла не мають. У квітні 2015 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровсьа з позовною заявою до ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба В.М., ОСОБА_2 «про визнання договору купівлі-продажу від 03.02.2015 року квартир недійсним, в обґрунтування якого посилалась на те, що 12 квітня 1996 року вона придбала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В лютому 2015 року їй стало відомо, що її квартира від її імені була відчужена ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 03.02.2015 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., однак з її слів даний договір вона не укладала. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено. 14.07.2016 року апеляційним судом Дніпропетровської області рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2016 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. При цьому відповідач-1 стверджує, що на момент укладання договору купівлі-продажу від 11.02.2015 року вона не знала і не могла знати про відсутність у продавця ОСОБА_6 прав на відчуження спірної квартири, а тому вона є добросовісним набувачем вказаної квартири. 22.06.2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення про витребування з незаконного володіння відповідача-1 квартири АДРЕСА_1 на користь позивача. Не погодившись з ним, відповідач-1 звернувся з апеляційною скаргою до апеляційного суду Дніпропетровської області. 14.12.2017 року ним було винесено ухвалу про залишення вказаної апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Не погодившись і з ним, відповідач-1 подав відповідну касаційну скаргу до Касаційного цивільного суду Верховного суду, який 17.01.2018 р. відкрив провадження по справі. А отже, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2017 р. по справі № 201/11108/16 та відповідна ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 року знаходяться на перегляді в касаційній інстанції, і тому не можуть бути використані як рішення, що встановлюють обставини по справі.

Також відповідач зазначає, що окрім звернення до суду, позивач у 2015 році звернувся до правоохоронних органів про вчинення злочину що здійснено невідомою особою, продажу належної йому квартири, яка шляхом шахрайських дій видала себе за позивача та 03.02.2015 р. здійснила відчуження спірної квартири ОСОБА_6 . За цим фактом було відкрите кримінальне провадження. Крім того, позивач зі своєю родиною повідомляли про вказані обставини в засобах СМІ. Однак вказане кримінальне провадження на даний момент належним чином не проводиться, справа не розслідується, слідчі дії не проводяться, винні особи не встановлені та не є встановлені всі обставини справи, справа до суду не передана і позивач не вчиняє ніяких дій по зміні даної ситуації та доведення її до логічного вирішення - встановлення та покарання винних осіб. такі обставини дають підстави сумніватись у правдивій позиції позивача.

Крім того зазначає, що наразі її фактично позбавлено права власності на вказану квартиру, оскільки на підставі рішення суду було проведено незаконну реєстраційну дію, якою було змінено право власності на квартиру з відповідача на позивача. Враховуючи ст. ст. 27, 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 1) ч. 2 Розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності» № 1666-VІІІ від 06.10.2016 р., пункту 67 Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 25.12.2015 р. № 1127, судове рішення про витребування майна із чужого незаконного володіння не є правовстановлюючим документом, на підставі якого у особи виникає право власності на нерухоме майно, а тому цей документ не може бути зазначений у підставі виникнення права власності під час внесення запису про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. А в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2017 р. та в ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 р. прямо зазначається, що судом встановлено, що позивачу належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Гуніною І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 3282, який був укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 Однак державний реєстратор речових прав на нерухоме майно Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Співак С.Г., нехтуючи змістом вищевказаних судових рішень 19.01.2018 р. зареєструвала право власності за позивачем на підставі договору купівлі-продажу за реєстровим № 3281 та на підставі вищевказаного рішення і ухвали суду. Крім того, під час проведення даної реєстрації на спірну квартиру позивача в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були наявні зареєстровані обтяження на нерухоме майно, а саме чинні 3 арешти на нерухоме майно на вказану квартиру, що було однією з підстав в проведенні державної реєстрації права власності. Отже, для вчинення реєстрації права власності позивача на підставі рішень суду у реєстратора були відсутні правові підстави, а тому її дії є незаконними. У зв`язку з цим відповідач-1 у лютому 2018 року подав до Дніпропетровського окружного адміністративного суду позовну заяву до Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно - головного спеціаліста відділу з державної реєстрації бізнесу та речових прав на нерухоме майно Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Співак С.Г., третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_1 , «про визнання протиправним та скасування рішення, скасування запису про право власності.

Керуючись вищенаведеним, а також тим, що в спірній квартирі зареєстровані малолітні діти зі своєю матір`ю, відповідач-1 стверджує, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки, відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованої Верховною Радою України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 1 Конвенції про права дитини, дитиною є кожна людська істота до досягнення нею 18-річного віку, якщо за законом, що застосовується до даної особи, вона не досягає повноліття раніше. Українським законодавством, зокрема статтею 6 Сімейного кодексу України, встановлено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття, малолітньою вважається дитина до досягнення нею 14 років, неповнолітньою - від 14 до 18 років. Стаття 27 Конвенції «Про права дитини» дає кожній дитині право на рівень життя необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування (Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних тварин»). Таким чином, задля того, щоб позбавити права користування спірною квартирою № 17 , малолітніх дітей, відповідача-3 та відповідача-4, позивач має надати дозвіл органу опіки та піклування, який відсутній в матеріалах справи.

З урахуванням того, що позивач у своїй позовній заяві посилається на: 1) судові рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння, які перебувають на перегляді у Касаційному цивільному суді Верховного суду та остаточне рішення по яким поки що не винесено, 2) проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за позивачем, яка оскаржується відповідачем-1 у адміністративному суді і остаточне рішення по якій ще не винесено, а також, враховуючи відсутність встановлення у кримінальному провадженні факту злочину щодо відчуження спірної квартири, відповідач-1 вважає поданий позов таким, що подано передчасно.

Треті особи та їх представники в засідання не з`явились. Надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Представник органу опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради надав до матеріалів справи письмові пояснення, в яких з обставинами викладеними у позовній заяві він погодився, проти задоволення позову не заперечував, оскільки не вбачає порушень прав малолітніх дітей. Діти набули право проживання в спірній квартирі та були в ній зареєстровані разом з ОСОБА_2 , яка, як було встановлено судовими рішеннями, права власності на дану квартиру не мала. А тому і реєстрація є недійсною.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що 20 квітня 1996 року на підставі договору купівлі продажу ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

В лютому 2015 року позивачу стало відомо, що 03 лютого 2015 року, на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба В.М., її квартиру було відчужено ОСОБА_6 та 03 лютого 2015 року зареєстровано за останнім право власності на неї. Під час укладення даного договору були використані підроблений договір купівлі-продажу від 20 квітня 1996 року та копія підробленого паспорту на ім`я позивача з фотографією іншої, невідомої особи.

11 лютого 2015 року згідно вищенаведеного договору купівлі - продажу право власності на спірну квартиру перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_2 (відповідач-1), на підставі договору купівлі-продажу від 11 лютого 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гойняк О.А.

Керуючись вищенаведеними обставинами позивач в судовому порядку визнав договір купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_6 від 03.02.2015 р. недійсним, а потім в судовому порядку витребував спірну квартиру із володіння ОСОБА_2 .

Вказані обставини були встановлені в судовому рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.07.2016 р. по справі № 201/5249/15ц та судовому рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2017 р. по справі № 201/11108/16-ц. На момент вирішення даної справи вказані судові рішення набрали законної сили і не ким не були скасовані.

Отже, в порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України, вищенаведені обставини є встановленими рішеннями суду, що набрали законної сили, а тому не повинні доказуватись в даній справі додатково.

З твердженням відповідача-1 стосовно того, що вказані рішення переглядаються в суді касаційної інстанції, а тому не можуть бути використані в даній справі, суд погодитись не може, оскільки на час їх перегляду дія рішень не зупинялась, а на момент вирішення справи рішення вже були вирішені в касаційній інстанції та набрали законної сили, про що свідчать ухвала Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року по справі № 201/5249/15ц та постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2019 року по справі № 201/11108/16-ц.

Таким чином, позивачем було доведено належними та допустимими доказами, ОСОБА_2 (відповідач-1) придбала квартиру позивача без достатніх законних на це підстав, що було встановлено відповідними рішеннями суду, які наразі набрали законної сили. Отже, відповідач-1 втратила право власності на вказану квартиру, а відповідно і втратила право на користування та володіння нею. Однак, за час поки відповідач-1 був номінальним власником, нею було зареєстровано до спірної квартири проживання своєї сім`ї, а саме: ОСОБА_3 (відповідач-2) та її малолітніх дітей - ОСОБА_4 (відповідач-3) та ОСОБА_5 (відповідач-4). Виселятись добровільно та зніматись з реєстрації Відповідачі відмовились, чим чинять перешкоди позивачу у користуванні, володінні та розпорядженні власністю.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника (позивача), у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень порушень свого права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідачі, є такими, що втратили право користування житлом оскільки вони не є його власниками, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки Відповідачі добровільно відмовилась від зняття з реєстрації.

Крім того, звертаємо увагу, що порушення прав малолітніх осіб не виникає, оскільки для суду у цьому випадку немає значення, що діти є малолітніми, так як право користування квартирою вони втратили одночасно зі відповідачем-1 та відповідачем-2.

Тієї ж самої думки дотримується і Верховний суд України у своїй постанові від 06.02.2018 р. по справі № 229/3757/15-ц.

Також судом встановлено, що такої ж позиції дотримується і Орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради, який надав суду відповідні письмові пояснення, що маються в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;

судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

інших документів, які свідчать про припинення:

підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства;

підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту;

підстав на право користування житловим приміщенням.

Отже, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Оскільки на підставі вищенаведених судових рішень ОСОБА_2 втратила своє право власності з моменту його вчинення, вона та всі члени її сім`ї втратили право на володіння, користування та розпорядження вказаним житловим приміщенням (вищенаведеної квартирою).

Суд звертає увагу на те, що за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

На виконання Конвенції суд встановив, що втручання у право позивача на повагу до його житла відбулось на незаконних підставах. Позивач втратив житло через незаконні дії осіб, а відповідачі набули це право без законних на те підстав. Відповідач-1 не є та не був власником спірної квартир, а отже дане житло не може вважатись житлом відповідачів в розумінні вищенаведеної норми Конвенції.

Таким чином, аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що наразі у позивача наявні обмеження у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, оскільки в її квартирі зареєстровані та проживають особи, що втратили на це право, а тому позивач має право вимагати усунення даних перешкод в судовому порядку шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а також шляхом примусового їх виселення з неї.

Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 430 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи: Соборна районна у місті Дніпрі рада, Орган опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради, Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю - задовольнити.

Визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 );

Усунути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) перешкоди в користування її нежитловим приміщенням (квартирою АДРЕСА_1 ) шляхом примусового виселення з неї та зняття з реєстрації: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ) судові витрати в розмірі 1 409, 60 грн., по 352,40 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев