Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.09.2019 Справа №607/16517/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Сливки Л.М.

секретаря судового засідання - Хамелко О. Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Біль Руслана Степановича , представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Федчишин Григорія Степановича , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 до Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання права на безоплатну приватизацію,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Біль Р.С. пред`явила до суду позов до відповідачів Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_2 , у якому просить визнати незаконним та скасувати рішення четвертого скликання чотирнадцятої сесії Скоморохівської сільської ради від 05 серпня 2004 року №107; визнати незаконним та скасувати рішення четвертого скликання сімнадцятої сесії Скоморохівської сільської ради від 22 квітня 2005 року №143 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки для житлового будівництва»; визнати недійсним державний акт про право власності ОСОБА_2 від 21 лютого 2006 року серія ЯГ №007463 на земельну ділянку за кадастровим номером 020010237 загальною площею 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на території села Прошова АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право на безоплатну приватизацію земельної ділянки площею 0,1800 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в межах населеного пункту с. Прошова, АДРЕСА_1 , відповідно до плану меж земельної ділянки та акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробленої Товариством з обмеженою відповідальністю «Галицькі Землі» на замовлення ОСОБА_1 відповідно до договору №06-02/18 від 16 лютого 2018 року, суміжниками та власниками якої є землі Великогаївської громади (кадастровий номер не присвоєний), громадянин ОСОБА_4 (кадастровий номер :02:001:0236), землі Великогаївської громади (кадастровий номер не присвоєний), громадянин ОСОБА_5 (кадастровий номер :03:001:0475).

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 04 лютого 2002 року рішенням третього скликання сімнадцятої сесії Скоморохівської сільської ради №24 у відповідності до генерального плану забудови села позивачу виділено за рахунок вільного присадибного фонду земельну ділянку площею - 0,18 га по АДРЕСА_2 між сусідами з права ОСОБА_6 з ліва вільна для індивідуального будівництва. Пунктом 2 вказаного рішення позивачу надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на виділеній земельній ділянці. На підставі рішення від 04.02.2002 року №24, на замовлення позивача Тернопільським районним комунальним підприємством «Селопроектбудсервіс» виготовлено будівельний паспорт № 15593 на забудову земельної ділянки, індивідуального забудівника. Згідно Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року, у відповідності до статей 12,38,39,40,116,121 Земельного кодексу України статей 34, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» рішенням четвертого скликання сімнадцятої сесії Скоморохівської сільської ради від 22 квітня 2005 року №161 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки, для житлового будівництва» позивачу надано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею - 0,18 по АДРЕСА_2 між сусідами з права Онисько з ліва вільна для індивідуального будівництва. Пунктом 2 вказаного рішення доручено проектній організації виробити державний акт на приватну власність. У відповідності до чинного законодавства України позивач у період з 2002 по 2016 роки на розрахунковий рахунок Скоморохівської сільської ради здійснювала відповідні платежі в якості земельного податку з фізичних осіб за користування земельною ділянкою площею - 0,18 га по АДРЕСА_2 в с. Прошова . Поряд із цим, рішенням четвертого скликання чотирнадцятої сесії Скоморохівської сільської ради №107 від 05 серпня 2004 року ОСОБА_2 надано ту ж саму земельну ділянку що і позивачу для будівництва житлового та господарського будинку площею 0,18 га в АДРЕСА_3 , на яку рішенням від 04.02.2002 року №24 уже було надано позивачу дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на виділеній земельній ділянці. В тому числі, рішенням сімнадцятої сесії четвертого скликання Скоморохівської сільської ради №143 від 22 квітня 2005 року ОСОБА_2 надано дозвіл на безоплатну передачу у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,18 га із земель населеного пункту та зобов`язано виготовити державний акт на право приватної власності, на яку рішенням від 07 квітня 2005 року №161 позивачу уже було надано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею 0,18 по АДРЕСА_2 . На підставі рішення від 22 квітня 2005 року на замовлення ОСОБА_2 ПМП «ЮКО» у 2005 році було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,18 га за адресою: с. Прошова Тернопільського району Тернопільської області. 21 лютого 2006 року Тернопільською РДА, ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності серії АГ №007463 на земельну ділянку за кадастровим номером 020010237. Земельна ділянка за кадастровим номером 020010237 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1800 га, що знаходиться за адресою с. Прошова Тернопільського району Тернопільської області, власником якої станом на сьогоднішній день є ОСОБА_2 , перебувала відповідно до рішення від 04.02.2002 року №24 у користуванні позивача та відповідно до рішення від 22 квітня 2005 року №161, Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року, позивачу передано у приватну власність спірну земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею - 0,18 га по АДРЕСА_3 . З цих підстав вважає, що Скоморохівською сільською радою в порушення частини 5 статті 116 ЗК України, незаконно було прийнято рішення від 05 серпня 2005 року №107 та рішення від 22 квітня 2005 року №143 на підставі яких ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку, за кадастровим номером 020010237 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1800 га за адресою с. Прошова Тернопільського району Тернопільської області. Вказує, що рішення Скоморохівської сільської ради від 05 серпня 2005 року №107 та рішення від 22 квітня 2005 року №143 на підставі яких ОСОБА_2 було приватизовано земельну ділянку, за кадастровим номером 020010237, є незаконним, оскільки вказана земельна ділянка перебувала відповідно до рішення від 04.02.2002 року №24 у користуванні позивача та відповідно до рішення від 22 квітня 2005 року №161, Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року, позивачу було передано у приватну власність вказану земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею 0,18 га, по АДРЕСА_3 , право користування відповідно до частини 5 статті 116 ЗК України, припинено не було. Згідно інформаційної довідки Великогаївської сільської ради будь-яких рішень Скоморохівською сільською радою щодо надання/вилучення земельної ділянки у ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1800 га за адресою с. Прошова Тернопільського району Тернопільської області , не приймалось. З цих підстав вважають, що у разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї, а тому ненабуте право власності не може бути припинено відповідно до статті 140 ЗК України 2001 року. При цьому представник позивача вказує, що позивачка дізналася про незаконну приватизацію спірною земельної ділянки ОСОБА_2 у ході розроблення на її замовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення згідно довідки державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями на території Скоморохівської сільської ради від 05.07.2018 року №1876/177-18, у зв`язку із чим просить рахувати перебіг позовної давності із вказаного часу. Посилаючись на наведені обставини просить позов задовольнити.

Відповідач - Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, яка є правонаступником усіх прав та обов`язків Скоморохівської сільської ради Тернопільського району, Тернопільської області подав до суду відзив на позов, у якому заперечує проти позовних вимог покликаючись на те, що рішенням сімнадцятої сесії третього скликання № 24 Скоморохівською сільською радою 04 лютого 2002 року позивачу ОСОБА_1 , було виділено земельну ділянку, площею 0,18 га по АДРЕСА_3 для будівництва житлового будинку та господарських будівель. Вказаним рішенням попереджено ОСОБА_1 , що у випадку невикористання земельної ділянки протягом року або використання її як городу, вона буде вилучена і передана іншому забудівнику для індивідуального будівництва, також зобов`язано ОСОБА_1 на виділеній земельній ділянці побудувати житловий будинок і представити закінчений будівництвом будинок комісії для прийняття в експлуатацію. З моменту прийняття сесією Скоморохівської сільської ради спірного рішення, позивач не проводила жодних будівельних робіт, не здійснювала використання спірної земельної ділянки за призначенням, не зверталася до сесії Великогаївської сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою і відповідно не отримувала рішення сесії з цього питання та не оформляла правовстановлюючі документи на землю. У зв`язку із цим, депутатами Скоморохівської сільської ради було прийнято рішення про передачу земельної ділянки, площею 0,18 га по АДРЕСА_3 ОСОБА_2 (рішенням сесії сільської ради в 22.04.2005 року № 143).

Разом із цим, у вказаному відзиві на позов, а також у направленій на адресу суду заяві позивачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, вмотивоване тим, що посилання ОСОБА_1 на те, що вона дізналася про передачу у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_2 лише в ході розроблення на замовлення позивача технічної документації, не відповідає дійсності, оскільки в сільській місцевості з незначною кількістю населення просто з об`єктивних причин неможливо не володіти інформацією про передачу земельної ділянки іншій особі. В даному випадку позивач ОСОБА_1 мала можливість дізнатися про передачу спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , оскільки зобов`язана була обробляти вказану землю, а тому твердження про те, що вона не знала про факт користування земельною ділянкою по АДРЕСА_3 відповідачем ОСОБА_2 не відповідає дійсності. При цьому, заявляючи клопотання про поновлення строку позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом, позивач жодних поважних причин пропуску строку позовної давності позивач не навела. За вказаних обставин відповідач Великогаївська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Біль Р.С. подав заперечення на заяву, у яких викладені обставини аналогічні обставинам, зазначеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив на позов, згідно якого заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, покликаючись на те, що вона оформила право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3 згідно чинного вимог законодавства України та отримала відповідний Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії АГ № 007463 від 21.02.2006 року, пройшовши всі процедури про виділ земельної ділянки, винос її в натурі, встановлення меж, виготовлення технічної документації, приватизацію, що. З часу отримання земельної ділянки вона постійно її обробляє, а також на ній розміщені споруди. Разом із цим зазначає, що не відповідає дійсності твердження позивача про те, що в довідці Великогаївської сільської ради Тернопільського району №473 від 14.06.2017 року, вказано, що будь-яких рішень Скоморхівською сільською радо щодо надання/вилучення земельної ділянки у ОСОБА_1 не приймалось, оскільки у зазначеній довідці відмічено, що вказаних рішень не приймалось Великогаївською сільською радою, а не Скоморохівською сільською радою. При цьому, Великогаївська сільська рада є правонаступником всіх прав і обов`язків Скоморохівської сільської ради з грудня 2015 року. Із долучених до справи копій квитанцій за 2008, 2009, 2014, 2015 та 2016 роки, не зрозуміло за яку саме земельну ділянку здійснювалась оплата. Разом із цим відповідач ОСОБА_2 вказує на пропущення позивачем строку позовної давності. За вказаних обставин просила відмовити у задоволенні позову.

Представником позивача - адвокатом Біль Р.С. подано до суду заперечення на відзив на позов, у якому представник позивача вказує, що зазначені у відзиві на позовну заяву обставини є безпідставними, необгрунтованими та не відповідають вимогам чинного законодавства України. Зокрема вказує, що відповідачем ОСОБА_2 не надано жодних доказів на підтвердження того, що на спірній земельній ділянці знаходяться споруди. Відповідно до листа-відповіді Великогаївської сільської ради від 03 липня 2017 року №518 з урахуванням огляду протоколів та рішень Скоморохівської сільської ради будь-яких рішень Скоморохівської сільської ради щодо вилучення у позивача ОСОБА_1 спірної земельної ділянки виявлено не було. Позивачкою здійснювались відповідні грошові платежі, як плата за землю, що підтверджується довідкою ГУ ДФС від 22.01.2019 року 19-00-54-08/1620 та квитанцією від 17.01.2019 року. Проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність позивачу виготовлений відповідно до вимог чинного законодавства України, Великогаївською сільською радою визнано та погоджено межі спірної земельної ділянки на яку претендує позивач. Рішенням №24 у відповідності до Генерального плану забудови села Прошова, позивачу було виділено за рахунок вільного присадибного фонду у користування земельну ділянку площею 0,18 га по АДРЕСА_2 між сусідами з права ОСОБА_6 з ліва вільна для індивідуального будівництва. Таким чином, у зв`язку із тим, що спірна земельна ділянка перебував у користуванні позивачки відповідно до Генерального плану забудови с. Прошова, місце розташування земельної ділянки на яку рішенням Скоморохівської сільської ради №107 та рішенням №143 виділено користування та передано у власність, не відповідало станом на дату прийняття вказаних рішень, Генеральному плану забудови села Прошова. Вважає, що прийняттям рішення Скоморохівською сільською радою №107 від 05 серпня 2004 року та рішення №143 від 22 квітня 2005 року, якими ОСОБА_2 виділено у користування та надано дозвіл безоплатну передачу у власність тієї ж самої спірної земельної ділянки на яку рішенням третього скликання сімнадцятої сесії Скоморохівської сільської року від 04 лютого 2002 року №24 та рішенням четвертого скликання сімнадцятої сесії Скоморохівської сільської ради від 22 квітня 2005 року №161 уже було виділено у користування позивачу спірну земельну ділянку є передчасним та неможливим в сфері регулювання земельних правовідносин. Окрім того вказує, що Скоморохівською сільською радою при прийняті оскаржуваних рішень №107 та №143 було перевищено надані їй Конституцією України та вимогами Земельного кодексу України повноваження. Рішення Скоморохівської сільської ради №107 та №143, якими виділено у користування та надано у власність ОСОБА_2 ту ж саму спірну земельну ділянку, яку рішенням №24 було раніше виділено у користування позивачу - прийняті в порушення вимог частини 5 статті 116, 141 та 144 Земельного кодексу України. За вказаних обставин просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Біль Р.С. позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, з підстав, викладених у ньому.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Федчишин Г.С. у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Представник відповідача Великогаївської сільської ради Тернопільського району, Тернопільської області, у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду заяви повідомлявся належним чином.

Судом установлено:

04 лютого 2002 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Скоморохівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області із заявою, у якій просила виділити їй земельну ділянку, площею 0,18 га по АДРЕСА_3 під будівництво житлового будинку і господарських будівель.

На підставі вказаної заяви рішенням сімнадцятої сесії третього скликання Скоморохівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №24 від 04 лютого 2002 року вирішено у відповідності до генерального плану забудови села Прошова виділити ОСОБА_1 на будівництва за рахунок вільного присадибного фонду земельну ділянку площею 0,18 га по АДРЕСА_2 між сусідами з права ОСОБА_6 з ліва - вільна для індивідуального будівництва. Надати ОСОБА_1 дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на виділеній земельній ділянці.

Пунктом 4 вказаного рішення попереджено ОСОБА_1 про те, що у випадку невикористання земельної ділянки протягом року або використання її як городу, вона буде вилучена і передана іншому забудівнику для індивідуального будівництва.

Згідно із п. 5 даного рішення зобов`язано ОСОБА_1 побудувати житловий будинок в строк до трьох років з дня винесення даного рішення і представити закінчений будівництвом житловий будинок комісії для приймання в експлуатацію.

На підставі рішення сімнадцятої сесії третього скликання Скоморохівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №24 від 04 лютого 2002 року на замовлення ОСОБА_1 Тернопільським районним комунальним підприємством «Селопроектбудсервіс`було виготовлено будівельний паспорт № 15593 на забудову земельної ділянки, індивідуального забудівника.

На підставі заяви позивача, рішенням сімнадцятої сесії Четвертого скликання Скоморохівської сільської ради Тернопільського району тернопільської області №161 від 07 квітня 2005 року «Про передачу в приватну власність земельної ділянки для житлового будівництва» вирішено передати ОСОБА_1 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку загальною площею 0,18 га із земель житлової та громадської забудови, яка розташована по АДРЕСА_2 між сусідами з права ОСОБА_6 з ліва - вільна для індивідуального будівництва.

Разом із цим, на підставі заяви ОСОБА_2 рішенням чотирнадцятої сесії четвертого скликання Скоморохівської сільської ради Тернопільського району тернопільської області №107 від 05 серпня 2004 року вирішено надати ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва житлового та господарського будинку, площею 0,18 га в АДРЕСА_3 між сусідами з права - ОСОБА_7 , з ліва - вільна площа. Дати дозвіл ОСОБА_2 на будівництво житлового та господарського будинків на виділеній земельній ділянці

Пунктом 4 вказаного рішення вирішено, що у випадку не використання земельної ділянки протягом року або використання її як городу, вона буде вилучена і передана іншому забудівнику для індивідуального будівництва.

Згідно із п. 5 даного рішення зобов`язано ОСОБА_2 побудувати житловий будинок в строк до трьох років з дня винесення даного рішення і представити закінчений будівництвом житловий будинок комісії для приймання в експлуатацію.

На підставі заяви ОСОБА_2 рішенням сімнадцятої сесії четвертого скликання Скоморохівської сільської ради Тернопільського району тернопільської області №143 від 22 квітня 2005 року вирішено надати на безоплатну передачу у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,18 га із земель населеного пункту. Зобов`язати ОСОБА_2 виготовити державний акт на право власності.

21 лютого 2006 року Тернопільським районним відділом земельних ресурсів видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №007463, згідно якого на підставі рішення сесії Скоморохівської сільської ради від 22 квітня 2005 року №143 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться у с. Прошова , Тернопільського району, Тернопільської області.

Як убачається із плану меж земельної ділянки, спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 020010237.

На запит адвоката Біль Р.С. від 26 червня 2017 року з приводу надання інформації стосовно земельної ділянки за кадастровим номером :02:001:0237 Головним управлінням держгеокадастру у Тернопільській області Міськрайонного управління у Тернопільському районі та м. Тернополі надано відповідь від 30 червня 2017 року і повідомлено про те, що ПМП «ЮКО» у 2005 році розроблялась технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1800 га за адресою: с. Прошова, Тернопільського району, Тернопільської області . На дану земельну ділянку видано та зареєстровано Державний акт на право власності на землю ЯГ №007463 від 21 лютого 2006 року, реєстраційний номер 24.

Незважаючи на зазначені обставини позивач ОСОБА_1 у 2018 році звернулась до ТзОВ «Галицькі Землі» з метою виготовлення технічної документації на спірну земельну ділянку, уклавши із ТзОВ «Галицькі Землі» відповідний договір №06-02/18 від 16 лютого 2018 року.

Як убачається із Довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями на території Скоморохівської сільської ради виданої 05 липня 2018 року Міськрайонним управлінням у Тернопільському районі та м. Тернополі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області за №1876/177-18, направленої на адресу ТзОВ «Галицькі Землі», згідно даних державного земельного кадастру земельна ділянка за кадастровим номером :02:001:0237, площею 0,1800 га перебуває у власності ОСОБА_2 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відноситься до земель житлової забудови, угіддя під одно- та двоповерховою забудовою.

Директором ТОВ «Галицькі землі» ОСОБА_9 . направлено позивачу ОСОБА_1 повідомлення, яким позивача повідомлено про те, що згідно Довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями на території Скоморохівської сільської ради виданої 05 липня 2018 року Міськрайонним управлінням у Тернопільському районі та м. Тернополі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області за №1876/177-18, земельна ділянка площею 0,1800 га, яка знаходиться в межах населеного пункту с. Прошова, АДРЕСА_1 перебуває у власності ОСОБА_2 . У зв`язку із вказаними обставинами позивача повідомлено про призупинення дії договору №06-02/18 від 16 лютого 2018 року.

На вказаному повідомленні проставлено дату його отримання одержувачем - 17 серпня 2018 року.

Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно із вимогами ч. 1, ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частиною 2 статті 373 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно із п.п. «а», «б» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Частиною 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Разом із цим, згідно ч.1 ст.155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частиною 2 статті 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі субєкти права власності рівні перед законом.

Згідно ч.ч.1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Враховуючи викладене, суд зобов`язаний прийняти до уваги при вирішенні цього спору положення Конституції України як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на землю, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права.

Згідно до вимог ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Щодо клопотання сторони відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне.

За ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності для захисту порушеного права встановлюється тривалістю в три роки.

Згідно з ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно з ч.3 ст.267ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Дана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі за № 6-68цс15.

Стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у справах № 6-152 від 29 жовтня 2014 року, № 6-17 цс 17 від 22 лютого 2017 року.

Згідно із вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24 червня 2003 року, заява № 44277/98, п. 37) зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання у право власності особи має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу, отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» (рішення від 01 червня 2006 року, заява № 25921/02, пункти 28, 29).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Волков О.Ф. проти України» (заява № 21722/11, п. 137) зазначив, що суд неодноразово ухвалював рішення про те, що строки давності слугують декільком важливим цілям, а саме: забезпечують правову визначеність та остаточність, захищають потенційних відповідачів від застарілих скарг, яким може бути важко протидіяти, і запобігають будь-якій несправедливості, якщо б така виникла, коли б суди змушені були розглядати справи щодо подій, котрі відбувалися у віддаленому минулому, на основі доказів, які могли стати недостовірними та неповними зі спливом часу. У вказаній справі Суд дійшов висновку, що мало місце порушення п. 1 ст. 6 Конвенції щодо заявника, оскільки держава заявила вимоги до заявника після спливу значного часу з моменту подій, що були підставою для цих вимог.

Так, з моменту винесення рішення сільської Скоморохівської сільської ради №24, яким позивачу ОСОБА_1 виділено для індивідуального будівництва житлового будинку земельну ділянку площею 0,18 га по АДРЕСА_2 та попереджено, що у випадку невикористання земельної ділянки протягом року або використання її як городу, вона буде вилучена і передана іншому забудівнику для індивідуального будівництва тобто 04 лютого 2002 року до моменту звернення до суду сплинуло 16 років.

Увесь цей час позивач ОСОБА_10 , знаючи про своє право на спірну земельну ділянку, повинна була вживати необхідних дій як для реєстрації земельної ділянки, так і для виявлення заінтересованості її долею.

Крім цього, суд вважає неспроможними доводи представника позивача про те, що позивачем сплачується земельний податок за спірну земельну ділянку, оскільки долучені до матеріалів позову копії квитанцій не підтверджують той факт, що вказана оплата здійснювалась позивачем за вказану земельну ділянку, а долучена довідка Тернопільського управління Головного управління ДФС у Тернопільській області не містить інформації на підтвердження того, що земельний податок сплачувався позивачем у період із 2002 по 2018 роки, як стверджує представник позивача, оскільки у вказаній довідці міститься лише зазначення про те, що річна сума плати за землю у 2018 році становила 72,27 гривень.

Визначаючи початок перебігу строку позовної давності, суд зважає також на наступні правові висновки судів вищої інстанції:

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (постанова ВСУ від 16.11.2016 р., справа №6-2469цс16);

Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи з порушенням її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення (постанова ВСУ від 29 жовтня 2014 р., справа №6-152цс14);

Значення позовної давності полягає у тому, що саме цей інститут цивільного права є однією з гарантій захисту прав і обов`язків особи за національним законодавством України, а саме - визначає стабільність цивільно-правових відносин, виховує та дисциплінує учасників цивільно-правових відносин, є стимулом до активного використання ними власних прав, а з іншої сторони - зміцнює договірну дисципліну (постанова ВСУ від 04.11.2015 р., справа №6-1926цс15).

Суд критично оцінює доводи представника позивача про те, що позивач ОСОБА_1 дізналась про порушення свого права на спірну земельну ділянку лише у 2018 році із інформації, яка міститься у довідці з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями на території Скоморохівської сільської ради виданій 05 липня 2018 року Міськрайонним управлінням у Тернопільському районі та м. Тернополі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області за №1876/177-18.

При цьому, суд звертає увагу на те, що рішенням сімнадцятої сесії третього скликання Скоморохівської сільської ради Тернопільського району тернопільської області №24 від 04 лютого 2002 року, яким виділено позивачу ОСОБА_1 на будівництво індивідуального житлового будинку земельну ділянку площею 0,18 га по АДРЕСА_2 та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на виділеній земельній ділянці, та одночасно пунктом 4 вказаного рішення попереджено ОСОБА_1 у випадку невикористання земельної ділянки протягом року або використання її як городу, вона буде вилучена і передана іншому забудівнику для індивідуального будівництва. Також, згідно із п. 5 даного рішення зобов`язано ОСОБА_1 побудувати житловий будинок в строк до трьох років з дня винесення даного рішення і представити закінчений будівництвом житловий будинок комісії для приймання в експлуатацію.

Таким чином, позивач, яка була попередженою про передання спірної земельної ділянки іншому забудівнику, у випадку невикористання земельної ділянки протягом року, повинна була добросовісно використовувати свої права та активно здійснювати захист своїх інтересів. При цьому, позивач ОСОБА_1 , з моменту винесення рішення Скоморохівської сільської ради Тернопільського району тернопільської області №24 від 04 лютого 2002 року до 2018 року не виявляла зацікавленості до своєї земельної ділянки, що означає, що позивач знала або повинна була знати (довідатися) про фактичне перебування земельної ділянки у користуванні відповідача.

Відтак, враховуючи дату прийняття рішення сільської ради про виділення позивачу земельної ділянки, а саме 04 лютого 2002 року та застереження яке міститься у вказаному рішенні стосовно вилучення земельної ділянки та передання її іншому забудівнику, у разі її невикористання протягом року, початок відліку строку позовної давності слід ввжати 05 лютого 2003 року, тобто момент, з якого позивачка повинна була цікавитися долею своєї земельної ділянки. Відтак, станом на момент звернення до суду із вказаним позовом, а саме 22 серпня 2018 року трирічний строк позовної давності сплинув. При цьому, стороною позивача не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 вчиняла будь-які дії, які свідчили б про її зацікавленість у стані виділеної їй земельної ділянки протягом 2002-2018 років, а також не надано жодних доказів на підтвердження поважності причин пропущення строку позовної давності.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, суд дійшов висновку про відмову у позові ОСОБА_1 .

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 5, 89,141, 264, 265,268, 354, 355, Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 до Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання права на безоплатну приватизацію - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 04 жовтня 2019 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідачі: Великогаївська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області, місце знаходження - вул. Галицька,47, с. Великі Гаї, Тернопільського району,Тернопільської області, 47772, .

ОСОБА_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_6 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка