ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2019 року м. Чернівці

Справа № 725/3707/18

провадження № 22-ц/822/63/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Собчук І.Ю.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Обласної комунальної установи «Лікарня швидкої медичної допомоги», ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Обласної комунальної установи «Лікарня швидкої медичної допомоги», Міністерство охорони здоров'я України, третя особа ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Обласної комунальної установи «Лікарня швидкої медичної допомоги», Міністерство охорони здоров'я України, третя особа ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що внаслідок ненадання кваліфікованої медичної допомоги лікарем ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги» ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, померла її вагітна донька - ОСОБА_5

Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 квітня 2017 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України і призначено йому покарання у вигляді 1 року позбавлення волі з позбавленням права займатись лікарською діяльністю на строк один рік. Вказаним вироком звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного судом основного і додаткового покарання на підставі п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році».

Враховуючи наведені обставини, а також те, що ОСОБА_4 перебував на посаді завідуючого дитячим травматологічним відділенням для дітей ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги» та за сумісництвом лікарем-травматологом вважає, що вказаний заклад охорони здоров'я повинен нести відповідальність за шкоду завдану його діями. Крім того, відповідальність за завдану шкоду, на думку позивача, слід також покласти на Міністерство охорони здоров'я.

Зазначала, що понесла витрати на поховання доньки, які складаються: із витрат на зберігання тіла в морзі в сумі 1950 гривень; витрат на церковне таїнство - обряд поховання в сумі 50 гривень; витрат на придбання одягу для поховання - 2930 гривень; витрат на придбання продуктів харчування та організацію поминального обіду в сумі 9 730 гривень. Всього на загальну суму 14 660 гривень.

Крім того, позивачка планує встановити на могилі доньки надгробний пам'ятник, вартість якого згідно інформаційного сайту з мережі інтернет буде становити 116 543 гривні.

Посилалась на те, що у зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_4 професійних обов'язків вона втратила доньку, яка була на п'ятому місяці вагітності. Смерть доньки спричинила їй моральні страждання, розмір яких вона оцінює в сумі 3 000 000 гривень.

На підставі вищевикладеного, просила суд винести рішення, яким стягнути з відповідачів на її користь 131 203 гривень витрат в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 3 000 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Обласної комунальної установи «Лікарня швидкої медичної допомоги» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 14 660 гривень.

Стягнуто з Обласної комунальної установи «Лікарня швидкої медичної допомоги» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 100 000 гривень.

Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На рішення суду першої інстанції Обласна комунальна установа «Лікарня швидкої медичної допомоги» подала апеляційну скаргу, вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим.

Просить рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 жовтня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити частково позов ОСОБА_1 в частині стягнення з ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги» витрат на зберігання тіла в морзі в сумі 1 950 гривень.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, задовольнивши позов в частині стягнення витрат на проведення поминального обіду та витрат на придбання одягу для поховання. Також є помилковим висновок суду першої інстанцій про доведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди відповідачем та необхідність її стягнення.

На рішення суду першої інстанції також подала апеляційну скаргу ОСОБА_1, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір моральної шкоди, у зв'язку із втратою близької людини, є значно заниженим. Моральна шкоди визначена позивачкою в розмірі 3 000000 гривень буде відповідати засадам справедливості, законності та співмірності із перенесеними стражданнями позивачки, через втрату доньки.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга Обласної комунальної установи «Лікарня швидкої медичної допомоги» підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26.04.2017 року ОСОБА_4, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України і призначено йому покарання у вигляді 1 року позбавлення волі з позбавленням права займатись лікарською діяльністю на строк один рік. Вказаним вироком звільнено ОСОБА_4, від відбування призначеного судом основного і додаткового покарання на підставі п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році».

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Із змісту вироку вбачається, що ОСОБА_4, обіймаючи посаду завідувача завідуючого травматологічного відділення для дітей ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги» та за сумісництвом лікарем-травматологом, всупереч встановлених правил лікувального процесу, під час лікування хворої ОСОБА_5, з 29 квітня 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, неналежно виконуючи свої професійні обов'язки внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, допустив ряд недоліків та дефектів, які призвели до тяжких наслідків у вигляді настання смерті ОСОБА_5, тим самим вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 140 КК України (а. с. 7).

Встановлено, що позивачка є матір'ю покійної ОСОБА_5, яка померла внаслідок вчиненого злочину працівником ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги», а тому з урахуванням положень ст.ст. 1167, 1168, 1172, 1201 ЦК України має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також витрат на поховання за рахунок юридичної особи, внаслідок дій працівника якої їй було завдано такої шкоди та вона понесла відповідні витрати.

Факт перебування ОСОБА_4 у трудових відносинах з ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги» на момент смерті потерпілої ОСОБА_5 встановлено вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 квітня 2017 року.

Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою під час виконання трудових обов'язків. Це є одним з випадків, коли суб'єктом деліктної відповідальності є юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто особливістю цих зобов'язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати. У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи-підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов'язків. Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за наведеною нормою права пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов'язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обов'язково необхідно враховувати. Це обставини, за наявності яких шкода була спричинена, хоча сама шкода в цих зобов'язаннях і не набуває будь-яких особливостей. До таких обставин частина перша зазначеної норми відносить виконання трудових (службових) обов'язків працівником. У разі завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним трудових (службових) обов'язків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену цим працівником. Він повинен сам відшкодувати цю шкоду на загальних підставах деліктної відповідальності (стаття 1166 ЦК України).

Причинно-наслідковий зв'язок у цьому виді деліктних зобов'язань може мати складний характер, тобто позивач зобов'язаний довести не тільки те, що шкоди завдано внаслідок протиправного діяння, а й те, що це протиправне діяння виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обов'язків.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що правовідносини сторін виникли з підстав відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої позивачці лікарем ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги» під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, а тому саме зазначена юридична особа має відшкодувати завдану позивачці шкоду, що спростовує доводи апелянта ОСОБА_5 про покладення на Міністерство охорони здоров'я України солідарної відповідальності за шкоду завдану позивачці.

Матеріалами справи встановлено, що позивачка понесла витрати на поховання доньки, які складаються з витрат на зберігання тіла в морзі в сумі 1950 гривень (а. с. 12), витрати на церковне таїнство - обряд поховання в сумі 50 гривень (а. с 13), витрати на придбання одягу для поховання - 2930 гривень (а.с. 13). Наведені обставини підтверджуються копією квитанції УПЦ Чернівецько-Буковинської єпархії від 13травня 2012 року, копією дублікату розрахункової квитанції від 05 травня 2012 року та копією довідки №01986 від 04 жовтня 2014 року з якої вбачається, що 05 травня 2012 року позивач придбала одяг для поховання, а саме, весільну сукню, фату, туфлі, нижню білизну, конверт дитячий (а.с.12,13).

Згідно ст.1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого зобов'язана відшкодувати особі яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Статтею 2 Закону України від 10 липня 2003 № 1102-IV «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку,задовольнивши позов в частині стягнення з відповідача витрат, які були зроблені позивачкою на поховання доньки: зберігання тіла в морзі; церковне таїнство - обряд поховання; придбання одягу для поховання.

Безпідставними є посилання апелянта ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги» про недоведеність витрат на придбання одягу для поховання, оскільки в довідці, яка надана позивачкою в суді першої інстанції, містяться розбіжності по-батькові.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка довела належними та допустимими доказами придбання нею одягу для поховання доньки, що підтверджується довідкою №01986 від 04 жовтня 2014 року, виданою комунальним підприємством МТК «Калинівський ринок». Помилка, яка була допущена у довідці не свідчить про те, що позивачкою не придбавався зазначений одяг. Як встановлено судом при видачі довідки на ім'я позивачки щодо придбання одягу помилково зазначено ініціали останньої.

Правильним є також висновок суду в частині відмови в задоволенні позову щодо відшкодування витрат на влаштування надгробного пам'ятника, оскільки статтею 1201 ЦК України передбачено відшкодування вже понесених витрат на спорудження надгробного пам'ятника, а не спрямованих на майбутнє, проте в даному випадку позивач лише планує понести такі витрати та їх сума не підтверджена належними та допустимими доказами, оскільки є лише припущенням позивача, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Щодо стягнення витрат на проведення поминального обіду в сумі 9 730 гривень, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вони не відносяться до витрат на поховання.

Разом з тим, суд помилково застосував до даних правовідносин норми ст. 1167 ЦК України, яка регулює підстави відповідальності за завдану моральну шкоду і стягнув зазначені витрати із відповідача, не врахувавши при цьому вимоги закону, а тому рішення суду в частині стягнення витрат на проведення поминального обіду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову.

Задовольняючи частково позов в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з положень статей 23, 1167, 1168 ЦК України, урахувавши характер і обсяг страждань, яких зазнала позивачка та інші обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду необхідно встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв'язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76, частини 1 статті 77 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку врахував глибину та тривалість моральних страждань позивачки, яких вони зазнали внаслідок смерті доньки та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку, що необхідним та достатнім розміром грошового відшкодування моральної шкоди позивачці є сума в розмірі 100 000 гривень, що спростовує аргументи апелянта ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції при визначені розміру моральної шкоди не враховано вищевказані обставини.

Аргументи апеляційної скарги ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги» про те, що позивач не підтвердила достатніми та допустимими доказами факт заподіяння їй моральних страждань та розмір завданої їй моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки смерть рідної людини - це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, що й було зроблено судом першої інстанції.

Інші наведені в апеляційних скаргах доводи по суті спору зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Апеляційну скаргу Обласної комунальної установи «Лікарня швидкої медичної допомоги» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22 жовтня 2018 року в частині стягнення витрат на проведення поминального обіду в сумі 9 730 гривень скасувати.

В задоволенні позову в цій частині відмовити.

Визначити, що загальна сума матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з Обласної комунальної установи «Лікарня швидкої медичної допомоги» на користь ОСОБА_1 становить 4 930 гривень.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий М.І.Кулянда

судді: О.О.Одинак

Н.Ю. Половінкіна