КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Шевченко Т.М., постановлену в м. Київ 12 червня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В червні 2019 року ТОВ «Теплопостачсервіс» звернулося до суду із даним позовом.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 та на нього оформлено особовий рахунок. ТОВ «Теплопостачсервіс» з 01 липня 2014 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачам житлового будинку, розташованого за даною адресою. Станом на 31 грудня 2018 року у ОСОБА_1 як споживача утворилася заборгованість перед позивачем за централізоване опалення та гаряче водопостачання на суму 6302,99 грн.

22 лютого 2019 року позивач звертався із заявою про видачу судового наказу, однак ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року у видачі судового наказу відмовлено з підстав відсутності договору, укладеного з боржником в письмовій формі. Разом із тим, факт споживання послуг відповідачем підтверджується відповідно до показань засобів обліку тепла та гарячої води, якими обладнані відповідні інженерні мережі як в квартирі споживача, так і в будинку. Оскільки споживач нерегулярно та не в повному обсязі сплачував кошти за комунальні послуг, то за період з 01 лютого 2017 року по 31 березня 2019 року утворилася заборгованість на загальну суму 7910,19 грн., крім того, позивач має право на отримання 3 % річних та індексу інфляції за даний час.

Просив стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги в загальній сумі 10510,93 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року відкрито провадження у даній справі.

Відповідач ОСОБА_1, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року та прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що позивач у позовній заяві робить помилкове та безпідставне посилання на ч. 1 ст. 30 ЦПК України. Жодних спорів щодо нерухомого майна, власником якого є відповідач, а також спорів щодо володіння, користування та розпорядження цим майном у відповідача немає. Сам позивач відповідно не має жодного відношення до нерухомого майна відповідача та не надав жодного документу, який хоча б віддалено міг вказувати на взаємодію позивача з нерухомим майном відповідача, чи то з його володінням, користуванням чи розпорядженням. Всі документи, надані позивачем, вказують лише на один вид взаємовідносин між сторонами, власне позивач виступав підрядником по встановленню лічильника теплової енергії. Жодних інших документів про будь-які інші взаємовідносини з відповідачем позивачем не надано в силу їх фізичної відсутності.

Також позивач помилково та безпідставно робить посилання на абз. 1 п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», з огляду на те, що між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини.

Вказував, що додатковим доказом помилкового і безпідставного звернення позивача саме до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості із порушенням правил підсудності, є ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року, якою відмовлено позивачеві у видачі судового наказу з підстав відсутності укладеного договору між сторонами.

Судом безпідставно залишено без уваги факт відсутності укладеного договору між сторонами, а також положення абз. 2 п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», згідно якого правила визначення місця виконання зобов'язань передбачено ст. 532 ЦК України. При цьому слід враховувати, що правила цієї статті застосовуються до зобов'язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливо лише у певному місці. У разі, якщо така особливість не визначена, і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

Вказував, що відповідно до ст. 532 ЦК України якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться: за грошовим зобов'язанням - за місцем проживання кредитора, за іншим зобов'язанням - за місцем проживання (місцезнаходження) боржника. Отже, оскільки в справі відсутній укладений договір між сторонами, і в ньому відсутнє визначене місце виконання зобов'язання, то підсудність справи про стягнення заборгованості повинна визначатися за загальними правилами підсудності, а саме за місцем проживання відповідача (АДРЕСА_2).

У відзиві на апеляційну скарги позивач ТОВ «Теплопостачсервіс» спростовував доводи апеляційної скарги та просив залишити апеляційну скарги без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (виключна підсудність).

Відповідно до п. п. 41, 42 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК, в чинній редакції - ст. 30 ЦПК України) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об'єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК, в чинній редакції - ст. 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права власності на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов'язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявления вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Отже, виходячи із аналізу даних вимог закону та роз'яснень, віднесення позовів до виключної підсудності здійснюється, виходячи із критерію їх виникнення з приводу нерухомого майна, навіть коли вимоги не заявлені безпосередньо відносно самого нерухомого майна.

Поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна» є ширшим, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майно), а тому правило даної норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов'язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав на власне чи чуже нерухоме майно.

Правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна та стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов'язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною умов договору, об'єктом якого є нерухоме майно.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться в Голосіївському районі м. Києва.

Таким чином, враховуючи, що спір виник з приводу утримання нерухомого майна, суд вірно застосував правила ст. 30 ЦПК України.

Відтак, справа підсудна Голосіївському районному суду м. Києва, із врахуванням вимог виключної підсудності, що передбачені ч. 1 ст. 30 ЦПК України, а тому Голосіївський районний суд м. Києва правомірно відкрив провадження в даній цивільній справі ухвалою від 12 червня 2019 року.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що жодних спорів щодо нерухомого майна, власником якого є позивач, а також спорів щодо володіння, користування та розпорядження цим нерухомим майном у відповідача немає, оскільки дані обставини спростовуються змістом позовної заяви, із якої вбачається, що відповідач, на думку позивача, має заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг по утриманню нерухомого майна, належного відповідачу.

Заперечуючи проти дій суду першої інстанції при відкритті провадження, відповідач в апеляційній скарзі також посилався на порушення судом першої інстанції правил підсудності, встановлених ч. 1 ст. 27 ЦПК України, оскільки його місце проживання зареєстроване у АДРЕСА_2.

Апеляційний суд відхиляє дані доводи, оскільки у випадку застосування виключної підсудності, передбаченої ст. 30 ЦПК України, правила загальної підсудності, встановлені ч. 1 ст. 27 ЦПК України, не застосовуються.

Також апеляційний суд не приймає доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що судом безпідставно залишено поза увагою факт відсутності укладеного договору між сторонами, а також положення абз. 2 п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 травня 2013 року № 5 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» щодо визначення місця виконання зобов'язання згідно ст. 532 ЦК України.

Так, дійсно, ТОВ «Теплопостачсервіс» в позові посилається на п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 3013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», згідно якого позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред'являтися також за місцем виконання цих договорів.

Разом із тим, із ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року не вбачається, що суд при відкритті провадження виходив із положень п. 39 наведеної постанови, а оскільки позивач в позові також обґрунтовував його підстави положенням ч. 1 ст. 30 ЦПК України, що було враховано судом, в діях суду першої інстанції не вбачається порушень норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 03 жовтня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.