Дата документу 23.09.2019
Справа № 320/2841/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі головуючого - судді Ковальової Ю.В., секретар судового засідання Левандовська О.М.,

розглянувши у відкритому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя,

за участі:

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просить розділити між ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , сумісне майно подружжя: земельну ділянку площею 0,0033 га, кадастровий номер :02:006:0173, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; капітальний гараж, загальною площею 0,22,5 кв., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності за ним, ОСОБА_1 на 1/2 частку вказаної земельної ділянки, та на 1/2 частку вказаного капітального гаражу.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04 вересня 2010 року між ним та відповідачкою відділом реєстрації актів цивільного стану Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис у книзі реєстрації шлюбів № 709 від 04 вересня 2010 року. 06 січня 2015 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, про що зроблено відповідний запис №1 від 06 січня 2015 року.

У період шлюбу колишньою дружиною ОСОБА_6 23 грудня 2013 року відповідно до договору купівлі-продажу придбано земельну ділянку загальним розміром

0,0033 га, кадастровий номер :02:006:0173, розташовану у

АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням- для обслуговування

існуючого капітального гаражу. Вказана земельна ділянка з існуючим гаражем була придбана за 100000грн. У подальшому відповідно до витягу із єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 08.09.2014 було зареєстровано право власності на капітальний

гараж, розташований у АДРЕСА_1 за

ОСОБА_6 .

Після припинення шлюбних відносин він та відповідачка у добровільному порядку розділили майно, яке було придбано у період шлюбу, але майже через три роки ОСОБА_6 з відповідною позовною заявою про поділ майна подружжя звернулася до

Мелітопольського міськрайонного суду, відповідно до якої вимагає від нього матеріальної компенсації за проведений ремонт у квартирі, яка належить йому на праві власності, при цьому не ставить питання про поділ придбаної у період шлюбу земельної ділянки та капітального гаражу, які знаходяться у АДРЕСА_1 , та які є сумісною власністю подружжя. У добровільному порядку дійти згоди про поділ сумісного майна він та відповідачка не можуть, тому він вимушений звернутися до суду за захистом свого права власності.

08.06.2018 від відповідачки ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому зазначено, що 20 грудня 2017 року вона звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна та просила поділити їхнє спільне майно шляхом стягнення з ОСОБА_1 на її користь 1/2 частини грошових коштів у розмірі 41275 гривень. 29 січня 2018 року Мелітопольським міськрайонним судом винесено ухвалу про відкриття провадження по справі та надання відповідачу 15-ти денного строку для подання відзиву на позовну заяву та зустрічного позову. Призначено підготовче судове засідання на 22 лютого 2018 року. Відповідачем було подано відзив на її позовну заяву, але ним не використано право на звернення до суду з зустрічним позовом щодо поділу спільно нажитого майна, яке, як на думку відповідача , не вказано в позовній заяві,чим не дотримано вимоги положень ст. 193 ЦПК України. Зазначає, що спірна земельна ділянка, розміром 0,0033 га, кадастровий номер №:02:006:0173, розташована у АДРЕСА_1 , нею особисто була придбана за кошти, які вона взяла в борг у свого батька ОСОБА_7 . Позовні вимоги стосовно придбання у власність капітального гаражу не обґрунтовані та не підтверджені документально, а саме, гараж було побудовано та здано в експлуатацію 25.09.2014. При будівництві гаражу ОСОБА_1 ніякої участі не приймав. Будівництвом займався її батько ОСОБА_7 .

Крім того, зазначає, що в своїй заяві ОСОБА_1 , вказує, що після припинення шлюбних відносин вони у добровільному порядку розділили майно, яке було придбано у період шлюбу, однак це суперечить обставинам, викладеним в її позові про поділ спільного майна, про те, що між ними не досягнуто добровільно питання про поділ спільного майна подружжя. Після припинення шлюбних відносин в квітні 2014 року нею було запропоновано відповідачу добровільно сплатити грошову компенсацію вартості 1/2 частини спільно придбаного майна, але протягом майже трьох років її прохання про добровільну компенсацію залишено без задоволення, та після закінчення наданого строку вона була вимушена звернутися з позивною заявою про поділ майна. Шлюб між нею та ОСОБА_1 розірвано 06 січня 2015 року, відповідно до ч.2 ст. 72 Сімейного Кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, тобто позовна давність закінчилась 06 січня 2018 року.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, на задоволенні позову наполягав та пояснив, що в період шлюбу позивача та відповідачки ними було придбано земельну ділянку, розміром 0,0033 га, кадастровий номер №:02:006:0173, розташовану у АДРЕСА_1 . На даній земельний ділянці був недобудований гараж, який подружжя добудувало і ввело його в експлуатацію. Спірна земельна ділянка з існуючим гаражем була придбана за 100000грн., однак підтвердити цю суму не може. Строк звернення з даним позовом не пропущено, оскільки згідно діючого законодавства з часу придбання майна 1/2 його частка належить кожному із подружжя, тому в даному випадку немає строків позовної давності. Позивач не знав, що відповідачка брала у свого батька кошти в борг. В родині на той час ці кошти не з`являлись. Позивач працював на станції швидкої допомоги. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинено у квітні 2014 року.

В судовому представник відповідачки позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позов. В задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі. Зазначила, що хоча сторони і перебували у зареєстрованому шлюбі до січня 2015, але фактично шлюбні відносини між ними було припинені з квітня 2014 року, тобто з цього часу вони разом не проживали, спільне господарство не вели. На момент фактичного припинення шлюбних відносин згоди щодо поділу спільного майна подружжя між сторонами досягнуто не було.

В судовому засіданні 15.08.2018 був допитаний свідок ОСОБА_7 , який суду пояснив, що він є батьком відповідачки. 04 вересня 2010 року донька вийшла заміж за ОСОБА_1 та вони стали мешкати в квартирі позивача по АДРЕСА_2 . 06.01.2015 шлюб між донькою та зятем було розірвано. В грудні 2013 року його донькою була придбана земельна ділянка під будівництво гаражу за 12000грн. Кошти як на придбання земельної ділянки в сумі 12 тисяч грн., так і на будівництво самого гаражу давав особисто він. Він разом зі своїми братами допомагав будувати спірний гараж, будівництво якого велося у 2014 році, коли вже його донька та колишній зять не проживали разом. Кошти на будівництво ані зять, ані його родина не давали, бо в них їх не було. На момент купівлі земельної ділянки на ній був фундамент гаражу, а вони вже добудовували гараж повністю. Кошти, які його донька в нього позичила на придбання земельної ділянки, донька йому не повернула. Він хотів донці зробити подарунок, тому гараж й був оформлений на її ім`я.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши надані докази і матеріали справи, прийшов до наступного.

Як передбачено ч. 1ст. 13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В судовому засіданні встановлено, що 04 вересня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у Мелітопольському відділі реєстрації актів цивільного стану Мелітопольського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 709.

23 грудня 2013 року відповідно до договору купівлі-продажу, ОСОБА_6 придбано земельну ділянку загальним розміром

0,0033 га, кадастровий номер :02:006:0173, розташовану у

АДРЕСА_1 , вид використання для розміщення та обслуговування діючого капітального гаража. Як вказано в договорі, земельна ділянка купується за спільні кошти подружжя за згодою чоловіка покупця- ОСОБА_1 (п.6)

Нотаріально засвідченою заявою від 23 грудня 2013 року ОСОБА_1 надано згоду своїй дружині ОСОБА_6 на купівлю за їхні спільні кошти земельної ділянки площею 0,0033 га, кадастровий номер якої :02:006:0173, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Погодився з тим, що всі суттєві умови договору купівлі-продажу, в тому числі ціна та порядок розрахунків, визначались дружиною самостійно на її власний розсуд.

З квітня 2014 року шлюбні відносини між сторонами припинено, що у судовому засіданні визнано представниками сторін .

08.09.2014 зареєстровано право власності на гараж загальною площею 22,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.8-9).

06 січня 2015 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 присвоєно прізвище « ОСОБА_9 ».

16 вересня 2016 року ОСОБА_10 уклала шлюб з ОСОБА_11 .. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_12 ».

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається зі змісту ст.. ст. 57,60 СК України, майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності, якщо належними та допустимими доказами не буде доведено, що це майно набуте одним із подружжя за особисті кошти.

Таким чином, у відповідності із Сімейним Кодексом України діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

З викладеного вбачається, що спірна земельна ділянка загальним розміром 0,0033 га, кадастровий номер :02:006:0173, розташована у АДРЕСА_1 була придбана за спільні грошові кошти сторін, під час перебування їх у шлюбі, а тому належить кожному із них на праві спільної сумісної власності в рівних частках.

Представник відповідача, заперечуючи проти позову, посилається на те, що земельна ділянка придбана за кошти її батька- ОСОБА_7 .

Однак, як було зазначено вище, діючим законодавством України допускається визнання особистою приватною власністю дружини, чоловіка майна, набутого нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідач не заявляє, що квартира придбана за її особисті кошти.

Крім того, відповідачем не надано доказів підтвердження факту купівлі спірної земельної ділянки сторонам її батьком чи надання ним коштів відповідачці на купівлю зазначеної ділянки.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на розписку від 15.12.2013 про отримання нею від ОСОБА_7 (а.с.25) коштів як доказ придбання земельної ділянки будинку за особисті кошти.

Однак, окрім вищевикладеного, суд, надаючи оцінку вказаній розписці також з точки зору відповідності вимогам ст.ст.76,77ЦПК України, виходить з того, що розписка є лише борговим документом, який видається на підтвердження факту отримання коштів, але не може бути доказом їх витрат на певні потреби, оскільки таку функцію не виконує.

Розписка про отримання ОСОБА_6 коштів від ОСОБА_7 в розмірі 20000 грн. може свідчити лише про відносини позики, які виникли між сторонами, якщо обидві визнають такі обставини, проте не може достовірно підтверджувати факт витрат коштів саме на покупку земельної ділянки.

Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу земельної ділянки 23.12.2013 (п.4 цього договору), її продаж був вчинений за 12133 грн.

В розписці ОСОБА_6 від 15.12.2013 про отримання в борг грошей, зазначена сума 20000 грн., яка не відповідає вартості земельної ділянки.

З розписки Відповідачки не вбачається жодних доказів того, що ці гроші були передані продавцю під час укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки.

З огляду на такі обставини, факт існування відносин позики між нею та ОСОБА_7 не можуть бути доказом придбання земельної ділянки саме за запозичені кошти, вказані обставини не є підтвердженням передачі її особистих коштів за ділянку, оскільки є лише припущенням.

Крім того, в силу ч.4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, судом встановлено, що земельну ділянку придбано під час перебування сторін у шлюбі, відтак діє презумпція спільності набуття майна, що відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано.

Також, з огляду на положення ч. 2 ст. 78 ЦПК України, суд не приймає до уваги пояснення свідка ОСОБА_7 - батька ОСОБА_13 , який зазначив, що кошти на придбання земельної ділянки в сумі 12 тисяч грн. давав дочці особисто він.

Аналізуючи пояснення представників сторін, свідка, суд приходить до висновку, що ці показання не можуть свідчити про купівлю земельної ділянки відповідачкою за її особисті кошти. Натомість, в судовому засіданні підтверджено той факт, що сторони мешкали разом на час купівлі земельної ділянки, в договорі купівлі-продажу земельної ділянки вказано,що земельна ділянка купується за спільні кошти подружжя за згодою чоловіка покупця- ОСОБА_1 .

Тобто, аналізуючи у сукупності всі досліджені в судовому засіданні докази і документи, на теперішній час відповідачем ніяким чином не спростовано той факт, що спірна земельна ділянка була придбана під час шлюбу подружжя, тобто є їх спільним сумісним майном.

Згідно ст. 70 ч. 1 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружина та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належні, допустимі докази того, що між сторонами у цій справі існує будь-який шлюбний договір чи будь-яка домовленість відносно спірного майна відсутні.

Статтями 60, частиною першою статті 70, частинами першою та другою статті 71 СК України визначено порядок поділу майна подружжя.

Таким чином, як позивачу так і відповідачу відповідно до вищевказаних норм законодавства належить право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки .

Отже, враховуючи, що спірна земельна ділянка набута сторонами за час шлюбу, вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, суд приходить висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні та визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,0033 га, кадастровий номер 231070000:02:006:0173, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та, відповідно, припинення права власності ОСОБА_2 на Ѕ частину вказаної земельної ділянки.

Що стосується позовної вимоги позивача про поділ гаражу суд приходить до висновку про відмову у її задоволенні виходячи з наступного.

Так, як було зазначено вище, з квітня 2014 року шлюбні відносини між сторонами припинено, що у судовому засіданні визнано представниками сторін .

08.09.2014, тобто після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами зареєстровано право власності за ОСОБА_6 на гараж загальною площею 22,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Більш того, згідно до наданої представником відповідача копії декларації про початок виконання будівельних робіт, а саме, будівництва та обслуговування капітального гаражу за адресою: АДРЕСА_1 , адресованої ОСОБА_6 Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області , вона датована 31.03.2014.

Згідно до копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації, замовник- ОСОБА_6 ,., спірний гараж можна вважати закінченим будівництвом з 08.08.2014.

З викладеного можна зробити висновок, що фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами передувало як початку будівництва гаражу, так і його державної реєстрації як об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до ч.ч. 6,7 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Аналіз вищевикладених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що майно, придбане після фактичного припинення шлюбних відносин є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Так, оскільки позивачем не надано доказів вкладення належних йому коштів у фінансування будівництва гаражу, яке відбувалися у період окремого проживання сторін, суд не вбачає підстав для визнання спірного гаражу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та, відповідно визнання за ним права власності на Ѕ його частину.

Суд не приймає до уваги доводи представника позивача щодо того, що земельна ділянка купувалася вже з існуючим гаражем у зв`язку з наступним. Так, в договорі купівлі-продажу від 23 грудня 2013 року зазначено вид використання земельної ділянки- для розміщення та обслуговування існуючого капітального гаража. Зазначене, по-перше, не означає, що на ділянці знаходився капітальний гараж, як зазначає представник позивача, а лише вказує на вид використання земельної ділянки. По-друге, як зазначалося вище, первинна реєстрація гаражу як об`єкта нерухомості проведена 08.09.2014, вже після купівлі земельної ділянки. В будь-якому випадку, позивачем доказів протилежного суду не надано.

Щодо доводів відповідача стосовно пропуску позивачем строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Так, правилами ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з ст. 261 ЦК України закріплено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу ( п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна").

Пленум Верховного Суду України у п. 15 вказаної постанови роз`яснив, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК).

У зв`язку з цим позовна давність не розпочнеться, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив свою частку у спільному майні, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені одним із колишнього подружжя.

Таким чином, початком перебігу позовної давності з вимог про поділ майна подружжя заявлених ОСОБА_1 слід вважати дату подачі ОСОБА_14 позовної заяви про поділ майна подружжя, в якому не ставилось питання про поділ земельної ділянки та гаражу-20.12.2017. Протилежного відповідачем не доведено.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність пропуску строку позовної давності позивачем при зверненні з позовом про поділ майна подружжя.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі №61-9052св18 від 24 жовтня 2018 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 89, 141, 247, 265, 274-279 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Поділити майно, набуте під час шлюбу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , а саме: земельну ділянку, площею 0,0033 га, кадастровий номер :02:006:0173, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,0033 га, кадастровий номер 231070000:02:006:0173, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинити право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,0033 га, кадастровий номер 231070000:02:006:0173, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 30.09.2019

СУДДЯ: Ю.В ОСОБА_15 ОСОБА_16