ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 638/15316/17-ц

провадження № 22ц/818/982/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року в складі судді Аркатової К.В.,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Жовтневого районного суду м. Липецька від 03 жовтня 2016 року по справі №2-57/2016 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року клопотання - задоволено; визнано та надано дозвіл на виконання на території України рішення Жовтневого районного суду м. Липецька від 03 жовтня 2016 року по справі №2-57/2016 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 1 421 200,00 рублів, що згідно офіційного курсу Національного Банку України складає 611 088, 00 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду - скасувати та закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважав, що викладення ухвали російською мовою суперечить вимогам чинного законодавства та порушує принцип рівності учасників процесу; що він не може зрозуміти сутність оскаржуваної ухвали без залучення перекладача; що рішення іноземного суду він не визнає, вважає таким, що прийнято на підставі сфальсифікованих матеріалів.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

18 лютого 2019 року до суду апеляційної інстанції від представника заявника надійшла заява, в якій він вважав, що рішення прийнято відповідно до чинних законів України та міжнародних договорів, що ратифіковані в Україні.

В судове засідання учасники справи не з'явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути заяву за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, ухвалу суду - скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що підстави для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду відсутні. Проте, при постановленні ухвали порушено принцип рівності усіх учасників судового процесу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Жовтневого районного суду м. Липецька від 03 жовтня 2016 року по справі №2-57/2016 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2про стягнення заборгованості за договором позики.

Матеріали справи свідчать про те, що при розгляді справи ОСОБА_2 повідомлявся про час та місце розгляду справи, що про свідчить його заява від 18 липня 2016 року про розгляд справи за його відсутності. 11 листопада 2016 року судове рішення набрало законної сили. На території Російської Федерації примусове виконання рішення не здійснювалось.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Розгляд судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів є особливою формою взаємної правової допомоги, яка надається Україною та іншими державами-учасницями відповідних міжнародних договорів.

Стаття 51 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованої із застереженнями Законом № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, передбачає , що кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов'язань (далі - рішень); б) рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.

Згідно статті 54 Конвенції клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень, передбачених у статті 51, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинно бути здійснене примусове виконання.

Суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання.

Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої повинно бути здійснено примусове виконання.

За змістом статті 55 Конвенції у визнанні передбачених статтею 52 рішень і у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо: а) відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої винесене рішення, воно не набуло законної сили або не підлягає виконанню, за винятком випадків, коли рішення підлягає виконанню до набуття законної сили; б) відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручений виклик до суду; в) у справі між тими ж сторонами, про той же предмет і по тій же підставі на території Договірної Сторони, де повинно бути визнане і виконане рішення, було вже раніше винесене рішення, що вступило в законну силу, або мається визнане рішення суду третьої держави, або якщо установою цієї Договірної Сторони було раніше порушено провадження по даній справі; г) відповідно до положень цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинно бути визнане і виконане, справа відноситься до виняткової компетенції її установи; д) відсутній документ, що підтверджує угоду сторін у справі договірної підсудності; е) минув термін давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення.

Згідно частини 1 статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право » в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 82 цього Закону визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Статтею 462 ЦПК України передбачено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Згідно статті 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред'явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред'явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Статтею 468 ЦПК України визначено підстави для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи слід зазначити, що підстави для відмови у задоволенні клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення Російської Федерації відсутні.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу на наявність в матеріалах справи ухвали суду першої інстанції, якою відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання. Підставою відмови є неналежне повідомлення ОСОБА_2 про час і місце розгляду справи на 16 травня 2018 року та 27 червня 2018 року, тобто фактично по суті справу не вирішено, тому наявність попередньої ухвали суду першої інстанції не перешкоджає розгляду клопотання, яке надійшло з Жовтневого районного суду м. Липецька через Головне територіальне управління юстиції у Харківській області.

В суді першої інстанції представник ОСОБА_1 це клопотання підтримав на просив його задовольнити.

Враховуючи, що підстав для відмови у задоволенні клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення Російської Федерації не вбачається, судова колегія вважає за необхідне задовольнити зазначене клопотання.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення клопотання, однак, постановляючи ухвалу російською мовою, порушив принцип рівності усіх учасників судового процесу.

Так, згідно статті 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Положення частини першої статті 10 Конституції України, за яким "державною мовою в Україні є українська мова", треба розуміти так, що українська мова як державна є обов'язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п'ята статті 10 Конституції України).

Діяльність органів судової влади належить до публічної сфери суспільного життя, у якій державна мова визнана обов'язковим засобом спілкування. Конституційне, адміністративне, господарське, кримінальне та цивільне судочинство є процесуальними формами правосуддя і охоплює порядок звернення до суду, процедуру розгляду судом справи та ухвалення судового рішення. Державною мовою здійснюються ведення судового процесу, складання судових документів та інші процесуальні дії і відносини, що встановлюються між судом та іншими суб'єктами на всіх стадіях розгляду і вирішення судових справ. Суди реалізують державну мову у процесі судочинства та гарантують право громадян щодо використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, відповідно до Конституції і законів України. Таким чином, Основним Законом України закладено конституційні основи для використання української мови як мови судочинства та одночасно гарантовано рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду від 14 грудня 1999 року № 10-рп/99; пункт 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду від 22 квітня 2008 року № 8-рп/2008).

Відповідно до статті 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

За змістом статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Виходячи з наведених норм права, судова колегія вважає, що судове рішення повинно бути викладено державною мовою.

За таких обставин ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким клопотання ОСОБА_1 необхідно задовольнити.

Інші доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_2 не згодний з рішенням суду, тому в задоволенні клопотання ОСОБА_1 необхідно відмовити судовою колегією не приймаються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи рішення є чинним, ОСОБА_2 не оскаржувалось. Предметом цього оскарження є ухвала щодо задоволення клопотання ОСОБА_1, а не рішення суду, за яким буде здійснюватися його примусове виконання.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки фактично клопотання ОСОБА_1 задоволено, перерозподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснювався.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ст. ст. 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року - скасувати.

Клопотання ОСОБА_1 - задовольнити.

Надати дозвіл на примусове виконання на території України рішення Жовтневого районного суду м. Липецька (РФ) від 03 жовтня 2016 року по цивільній справі № 2-57/2016 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 1 421 200, 00 рублів, що згідно офіційного курсу Національного Банку України складає 611 088, 00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І.Колтунова

Повний текст постанови складено 28 лютого 2019 року.