Справа № 461/5458/18 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/2825/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Струс Л.Б.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 10 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції у м.Львові, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Управління патрульної поліції у м.Львові, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування шкоди.

Позов мотивував тим, що 16.07.2017 близько 05.00 год. сталось ДТП та відповідно працівниками патрульної поліції було складено протокол від 16.07.2017 серії БР № 128214 на водія «Шевролет Авео» - ОСОБА_3, який в'їхав в автомобіль позивача. Постановою Сихівського районного суду м.Львова від 31.07.2017 у справі № 464/4921/17 водія «Шевролет Авео» було визнано винним у ДТП. Разом з тим, із невідомих позивачу причин на останнього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП (від проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння відмовився у встановленому законом порядку). Постановою апеляційного суду Львівської області від 30.03.2018 було задоволено апеляційну скаргу позивача та встановлено безпідставне обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. Вказує, що діями працівника патрульної поліції йому були спричинені моральні страждання, які полягали у незаконному притягненні до адміністративної відповідальності. Просив суд стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області на його компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та 9 000 грн. матеріальної шкоди, які витрачені за послуги адвоката.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м.Львова від 10 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що районний суд не врахував, що протиправність дій працівника поліції відносно позивача було встановлено постановою Апеляційного суду Львівської області від 30 березня 2018 року. Вказує, що діями працівників поліції йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 20000 грн., що не виходить за рамки розумності. Також вказує, що у зв'язку з неправомірними діями працівників поліції, він поніс витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Від Управління патрульної поліції у м.Львові надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 17 серпня 2017 року постановою Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення - штраф у розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

30 березня 2018 року постановою апеляційного суду Львівської області постанову Галицького районного суду м. Львова від 17 серпня 2017 року скасовано, а справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за ч.1 ст. 130 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Скасовуючи постанову районного суду від 17 серпня 2017 року, апеляційний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази того, що після відмови позивача пройти огляд на місці зупинки транспортного засобу поліцейськими, відповідно до вимог п.п. 6, 7 Розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, п.п. 6, 8 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, - було запропоновано пройти огляд на стан сп'яніння в найближчому закладі охорони здоров'я та направлено позивача для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров'я. Відтак, апеляційний суд визнав протокол про адміністративне правопорушення недопустимим доказом у справі.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Враховуючи, що підставою для відшкодування шкоди є складення протоколу про адміністративне правопорушення, що стало підставою для притягнення до адміністративної відповідальності, до даних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме діями відповідачів йому було завдано моральної шкоди.

Крім цього, позивачем не доведено факт завдання йому моральної шкоди, не підтверджено належними та допустимими доказами розмір зазначеної ним моральної шкоди, що є обов'язком позивача, не зазначено, з чого виходив позивач, оцінююючи моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

Позивачем не подано суду жодного належного і допустимого доказу на обґрунтування того, що внаслідок складання протоколу про адміністративне правопорушення йому було завдало моральної шкоди.

Крім цього, районний суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині стягнення 9000 грн. матеріальної шкоди, які витрачені за послуги адвоката, оскільки витрати на правову допомогу не є шкодою в розмінні ст. 1166 ЦК України та не можуть бути стягнути за позовом про відшкодування шкоди.

Також районний суд правильно звернув увагу на те, що належним відповідачем у даній справі повинна бути Державна казначейська служба України, а не Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 28.02.2019

Головуючий

Судді