Дата документу 26.02.2019 Справа № 310/4921/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/4921/17 Головуючий у 1 інстанції: Прінь І.П.
Провадження № 22-ц/807/100/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Крилової О.В.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Бердянського районного нотаріального округу Коновалова Олена Вадимівна, Приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма «Зоря», ОСОБА_7, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Бердянського районного нотаріального округу Коновалова О.В., Приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма «Зоря», ОСОБА_7, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.01.2010 року було задоволено позов ОСОБА_5 про визнання за ним права власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27.04.2017 року вищевказане рішення районного суду було скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

25.11.2015 року ОСОБА_5 здійснив відчуження спірної будівлі на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3

Вважає, що вказаний договір купівлі-продажу був укладений з порушенням норм законодавства, в зв'язку з чим має бути визнаний недійсним.

На підставі зазначеного просив визнати недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_3

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 серпня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_3

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що набув право власності на підставах, не заборонених законом, позивач не є стороною оспорюваного правочину. Підстави для договору недійсним відсутні.

ОСОБА_7 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивач не є стороною оспорюваного договору, не надав доказів на підтвердження його права власності на майно.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірне нежитлове приміщення ОСОБА_5 Набув на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, позивач як заінтересована особі має право на оскарження вказаного договору купівлі-продажу.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.01.2010 року задоволено позов ОСОБА_5 до територіальної громади с.Луначарське в особі Луначарської сільської ради, Комунального підприємства «Бердянське районне бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на об'єкт нерухомості та визнано за ОСОБА_5 право власності на цілий об'єкт нерухомості (корівник) - будівлю літ. «А», розташовану за адресою: АДРЕСА_1 в рахунок майнового сертифікату КСП «Заря»; зобов'язано КП «Бердянське районне бюро технічної інвентаризації» здійснити реєстрацію права власності на будівлю за ОСОБА_5

Справа неодноразово переглядалась та рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 27.04.2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 була задоволена, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.01.2010 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 до територіальної громади с.Луначарське в особі Луначарської сільської ради, Комунального підприємства «Бердянське районне бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на об'єкт нерухомості.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Апеляційний суд Запорізької області виходив з того, що ОСОБА_5 не було доведено фактів порушення відповідачем його права власності, документів, які засвідчували його право власності на майно, позивач не втрачав, а тому підстави для задоволення позовних вимог, пред'явлених до відповідача в порядку ст.392 ЦК України, відсутні.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.11.2015 року ОСОБА_5, як власник спірної будівлі на підставі вищезазначеного рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.01.2010 року уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1, який був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського районного нотаріального округу Запорізької області Коноваловою О.В. (т. 1 а.с.142).

На підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.10.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_7, право власності на спірну будівлю перейшло до третьої особи ОСОБА_7, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с.244-246).

ОСОБА_4 є власником майнового сертифікату НОМЕР_1 від 18.08.2015р. на суму 68 892,05 грн. на пайовий фонд КСП «Зоря» с. Луначарське Бердянського району Запорізької області.

Після отримання майнового сертифікату позивач звернувся до комісії з вирішення майнових питань колишніх членів КСП «Зоря» щодо виділення в натурі його майнового паю та отримав відповідь, що вільне майно КСП «Зоря» для виділу в натурі відсутнє (т. 1 а.с. 122).

Стаття 203 ЦК України, яка визначає основні критерії чинності правочину, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (стаття 215 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-605цс16.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_4 як заінтересована особа має право на звернення до суду із вказаним позовом.

Між сторонам виникли правовідносини щодо визнання правочину недійсним.

За правилами, передбаченими ст. ст. 202, 203, 215 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасників правочину маж бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 316, 319 ЦПК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Оскільки рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.01.2010 року, яким було визнано за ОСОБА_5 право власності на цілий об'єкт нерухомості (корівник) - будівлю літ. «А», розташовану за адресою: АДРЕСА_1, у подальшому було скасовано рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 27.04.2017 року і у задоволенні позову ОСОБА_5 до територіальної громади с.Луначарське в особі Луначарської сільської ради, Комунального підприємства «Бердянське районне бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на об'єкт нерухомості відмовлено, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу від 25.11.2015 року нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_5 не мав прав щодо розпорядження вказаним об'єктом нерухомості.

Посилання в апеляційній скарзі на обставини, встановлені в рішенні Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.01.2010 року, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказане рішення суду першої інстанції було скасовано рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 27.04.2017 року.

Довід апеляційної скарги про те, що зареєструвавши вказану нерухомість відповідно до положень ст.182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ОСОБА_3 став добросовісним власником спірного майна, не спростовує висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання правочину недійсним з огляду на те, що право власності продавця за договором купівлі-продажу від 25.11.2015 року ОСОБА_5 на спірну нерухомість було у подальшому скасовано рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 27.04.2017 року.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та були предметом розгляду суду першої інстанції.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що у справі ухвалено законне і обґрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: