Справа № 466/7115/18 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/1742/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Юзефович Ю.І.

з участю представника апелянта Станкевич Х.З. , позивача ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові, в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката Станкевич Христини Зеновіївни на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді - Єзерського Р.Б., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

03 вересня 2018 року позивач ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 , в якому просила суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_4 в її користь заборгованість у розмірі 17300 (сімнадцять тисяч триста) доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України в гривневому еквіваленті, що станом на день подання позову становить 488657,82 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликалась на те, що вона передала ОСОБА_4 17 300 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 25 вересня 2009 року, що підтверджується власноручно написаною ОСОБА_4 розпискою. Незважаючи на її численні звернення та неодноразові обіцянки про повернення коштів, відповідач отриманих від неї коштів так і не повернув. Станом на день подання позову офіційний курс долара США становить 2 824, 6117 грн. за 100 доларів. Сума боргу на день подання позову в гривневому еквіваленті становить 488 657, 82 грн. Також зазначала, що у неї є четверо дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 яких вона забезпечує та виховує без допомоги чоловіка, який не сплачує аліменти. На даний час вона не може працювати та заробляти кошти необхідні для утримання себе та дітей, оскільки здійснює постійний догляд за малолітньою дитиною та витратила усі свої заощадження, грошей майже немає, тому змушена звернутися до суду з позовом про повернення боргу.

Рішенням Шевченківським районним судом м. Львова від 24 квітня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 17 300 (сімнадцять тисяч триста) доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на день подання позову становить 488 657 (чотириста вісімдесят вісім тисяч шістсот п`ятдесят сім) грн. 82 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в користь ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (сімсот чотири) грн. 80 коп. судового збору та 4181( чотири тисячі сто вісімдесят одну) грн., 77 коп. судового збору на користь держави.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник відповідача оскаржила таке в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що суд першої інстанції не застосував положення ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України щодо спливу строків позовної давності, хоча про застосування такої було заявлено стороною у справі. Так позивач у 2018 звернулась з позовом про стягнення коштів за розпискою, яка була видана чоловіком своїй дружині, які перебували в шлюбі, ще у 2009 році, тобто строк позовної давності по якій сплинув ще у 2012 році. Без жодних на те підстав суд в судовому рішенні зазначив, що позивач не мала об`єктивної можливості звернутись з позовною заявою до суду, оскільки такі дії могли призвести до розпаду сім`ї та негативно вплинути на інтереси дітей. Дане твердження є довільним, оскільки поки спливала позовна давність за даною борговою розпискою у сторін народились ще двоє дітей і позивач із заявою про поновлення строку звернення до суду із позовною заявою не зверталась.

Вказує, що суд першої інстанції без посилання на докази та без дослідження обставин справи в порушення вимог ст. 263 ЦПК України встановив підстави виникнення у позивача права власності на кошти, які позичались. Позивач не надала, а матеріали справи не містять доказів про кошти, які б були у особистій приватній власності позивача. З матеріалів справи не вбачається джерело походження грошових коштів за тривалий проміжок часу саме для надання позики. Позивач, яка є дружиною відповідача займається вихованням дітей та ніде не працює. Зазначена розписка була написана під впливом психологічного тиску і кошти за такою фактично не передавались.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Поронюк І.Б., що представляє інтереси ОСОБА_2 зазначив про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та про безпідставність апеляційної скарги.

Зазначає, що судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що сімейні обставини, які склались у ОСОБА_11 є поважними причинами пропуску позовної давності. Визнаючи поважними причини пропуску позовної давності, суд першої інстанції обґрунтував поважність причин пропуску позовної давності зважаючи на основні принципи сімейного законодавства, оскільки позивач та відповідач перебувають у шлюбі і мають спільних чотирьох дітей, та фактичні обставини справи.

Вказує, що судом було досліджено оригінал розписки від 08.08.2009 року, представник відповідача якого не заперечив, що така була написана особисто відповідачем. Тому посилання представника відповідача на те, що грошові кошти за договором позики не передавались відповідачу є необґрунтованим.

Враховуючи викладене просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року - без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 09 червня 2001 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 .

08 серпня 2009 року позивач ОСОБА_6 , за договором позики передала відповідачу ОСОБА_4 у позику грошову суму у розмірі 17 300 доларів США. Даний договір оформлений письмовою розпискою відповідача від 08 серпня 2009 року, оригінал якої досліджений судом першої інстанції. Кінцевий строк повернення позики був встановлений до 25 вересня 2009 року.

Відповідач ОСОБА_4 своїх зобов`язань відповідно до договору позики не виконав, не провівши жодної оплати по поверненню позики та отримані кошти за договором позики не повернув.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просила про стягнення 17 300 дол. США, що за курсом НБУ станом на день подачі позову становить в гривневому еквіваленті становить 488 657, 82 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підставності позовних вимог, оскільки на підтвердження укладення договору позики між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 на суму 17 300 доларів США була видана розписка, а кошти отримані у борг не були своєчасно повернуті.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (частина перша статті 610 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказана правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена в постанові від 10 липня 2019 року за № 645/5248/16-ц (№/п№ 645/5248/16-ц).

Отже, встановивши існування між сторонами позикових відносин, які підтверджується наявними у позивача розписками відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу.

Посилання в апеляційній скарзі на безгрошовість розписки є безпідставними, оскільки як вбачається із змісту розписки від 08.08.2009 року, в такій зазначено наступне: « Я , ОСОБА_4 , отримав від ОСОБА_5 впродовж трьох років 17 300,00 у.о. (сімнадцять тисяч триста американських доларів). Зобов`язуюсь повернути вищевказану суму грошей до 25 вересня 2009 року (138 400 гривень), що є еквівалентно в гривнях на 08.08.2009р». Тобто, зазначений письмовий документ свідчить про факт написання такої розписки особисто відповідачем, отримання відповідачем від позивача грошових коштів, та строк виконання свого зобов`язання щодо повернення коштів. Тому мотиви апеляційної скарги про те, що такі кошти відповідачем не отримувались, спростовуються наведеним. Договір позики не оспорювався. Факт передачі грошових коштів відповідачеві підтвердила позивач.

Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. На безгрошовість розписки відповідачем не надано жодного доказу.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_4 не надав належних та допустимих доказів того, що ним не були отримані грошові кошти у борг 08.08.2009 року від ОСОБА_2

Стосовно доводів апеляційної скарги про пропуск строку позовної давності, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Станом на час звернення позивача до суду з даним позовом строк позовної давності сплив.

Відповідно до частини 1 статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Вирішуючи про поважність пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустила строк звернення до суду з поважних причин. Зокрема, дійшов висновку, що при вирішенні майнових відносин з чоловіком позивач ОСОБА_14 , як мати, в першу чергу, виходила з інтересів дітей. Тому вона не мала об`єктивної можливості подати позовну заяву про стягнення заборгованості, оскільки такі дії могли б призвести до розпаду сім`ї та негативно вплинути на інтереси дітей, що б порушувало основні принципи сімейного законодавства. Окрім того, після написання відповідачем розписки у сторін по справі народилось ще двоє дітей у 2011 та 2015 роках.

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про необхідність поновлення ОСОБА_15 строку на звернення до суду, відповідає завданням цивільного судочинства.

З огляду на наведене колегія суддів приходить до висновку, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для відмову у задоволені позову.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду та особистого тлумачення скаржником норм процесуального та матеріального закону.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Станкевич Христини Зеновіївни - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.