ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1181/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю: учасника справи та представників

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу цивільну справу №686/15294/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 06 грудня 2017 року (суддя Логінова С.М.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року Ат КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що відповідно до укладеного договору № б/н від 07.06.2006 р. ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 10000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Зазначалось, що відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 30.06.2017 р. складає 85586,86 грн. та складається з наступного: 8631,41 грн. заборгованість за кредитом, 69303,69 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 3100 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 4051,76 грн. штраф (процентна складова), яку просив суд стягнути на користь банку.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06 грудня 2017 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користі АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у сумі 85586,86 грн. за кредитним договором № б/н від 07.06.2006 року, а саме: 8631,41 грн. - заборгованість за кредитом: 69303,69 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3100 грн. - заборгованість за комісією. а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 4051,76 грн. - штраф (процентна складова). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у сумі 1600 грн.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 06 травня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду від 06.12.2017 року по справі №686/15294/17 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з заочним рішенням суду, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Вказує, що судом при розгляді даної справи не було дотримано процесуальних прав відповідача та не повідомлено його про дату, час та місце слухання справи. Зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів про отримання ним у 2006 році кредиту у розмірі 10000 грн., оскільки з наданих матеріалів вбачається лише підписання заяви про отримання кредитної карти, однак жодних доказів про зняття ним готівки не надано. Посилається, що коштами він не користувався, тому від банку претензій в період з 2006 до 2017 рр. не надходило. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, яку просить суд застосувати.

АТ КБ «Приватбанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 06 грудня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, зазначивши при цьому, що банком не пропущено строк позовної давності, оскільки останнє погашення кредиту здійснювалось відповідачем 08.12.2014 року.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу.

Представник позивача в судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 2, 12, 13ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.

В силу ст. ст. 128, 169 ЦПК України, належне повідомлення судом учасників справи про її розгляд у судовому засіданні є обов`язковим. Неявка в судове засідання будь-кого з учасників справи, про яких немає відомостей, що їм вручені судові повістки, перешкоджає розгляду справи.

Порядок повідомлення учасників справи про час і місце розгляду справи встановлений ст. ст.. 128, 130 ЦПК України, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи може свідчити розписка.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

З матеріалів справи вбачається, що відомості щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про дату, час і місце засідання суду відсутні (направлена на адресу відповідача судова повістка повернута з відміткою «за закінченням терміну зберігання»), однак суд першої інстанції розглянув справу без його участі та ухвалив рішення по суті (а.с. 36-37).

Недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права ОСОБА_1 на справедливий суд і, в силу п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. І з цього приводу є підставними доводи апеляційної скарги.

При ухваленні нового судового рішення апеляційний суд приймає до уваги таке.

Встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 07 червня 2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 10 000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 8).

До кредитного договору банк додав Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 9-14).

За розрахунком банку станом на 30.06.2017 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 85 586 грн. 86 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8631 грн. 41 коп.; заборгованість за відсотками у розмірі 69 303 грн. 69 коп.; заборгованість за комісією - 3100 грн.; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 405 грн. 76 коп. - штраф (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, а тому позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором кредиту: тіла, відсотків, комісії та штрафів через несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань є обґрунтованими.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статтей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 634 вказаного Кодексу встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Із заяви позичальника ОСОБА_1 від 07.06.2006 року вбачається, що в ній зазначена процентна ставка в розмірі 3% річних, відсутні умови щодо комісії та настання відповідальності у вигляді неустойки (штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, комісію та штрафи за користування кредитними коштами. Та обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилався на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину спірного договору.

Умови та правила надання банківських послуг, які надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо зміни розміру процентів за користування кредитними коштами, щодо комісії та щодо сплати неустойки (штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про зміну розміру відсотків за користування кредитними коштами, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною 6 ст. 81 ЦПК України,доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати збільшених процентів за користування кредитними коштами, комісії, а також відповідальність у вигляді неустойки (штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про усі умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

При застосуванні до спірних правовідносин норм права апеляційний суд, відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає, що безпідставними є вимоги банку щодо стягнення з відповідача комісії 3100 грн. та штрафів у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 4051 грн. 76 коп. (процентна складова), оскільки відсутній обов`язок відповідача по їх сплаті в анкеті-заяві від 07.06.2006 року, При цьому, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

В межах дії кредитного договору, укладеного між сторонами 07.06.2006 року, відповідачу у 2006 році було видано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до квітня 2013 року, 16.12.2010 року - № НОМЕР_2 з терміном дії до жовтня 2014 року, 20.06.2013 року - № НОМЕР_3 з терміном дії до серпня 2016 року, 20.06.2013 року - № НОМЕР_4 з терміном дії до червня 2017 року (а.с. 98). Факт отримання кредитної картки у 2013 році визнається відповідачем.

З виписки по особовому рахунку вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, останнє погашення здійснено 08.12.2014 року (а.с. 100-105). Сума заборгованості по тілу кредиту становить 8631 грн. 41 коп., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Крім того, за умовами кредитного договору укладеного між сторонами розмір процентної ставки складає 3% в місяць. При цьому, процента ставка, визначена Умовами та правилами надання банківських послуг у Приватбанку, та можливість її зміни не може бути взята до уваги судом, оскільки відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ці умови.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку боргу, наданого банком, нарахування заборгованості по процентах за користування кредитними коштами здійснювалось на підставі процентної ставки в різні періоди часу в розмірі і 2,5% в місяць, і 3% в місяць, і 3,6% в місяць (а.с. 5-7).

Таким чином, позивачем надану суду розрахунок заборгованості по процентній ставці в розмірі, який не передбачено умовами кредитного договору, а тому такий розрахунок не може бути взятий до уваги судом як належний та допустимий доказ розміру наявності заборгованості позичальника перед банком по процентах.

Ухвалою апеляційного суду від 22.07.2019 року зобов`язано банк надати розрахунок боргу з врахуванням процентної ставки в розмір 3% в місяць відповідно до умов договору, проте такого розрахунку банк суду не надав (а.с. 112).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів своїх позовних вимог в частині стягнення заборгованості по процентах, а тому в їх задоволенні слід відмовити за недоведеністю.

З урахуванням викладеного вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на сплив позовної давності щодо вимог банку, оскільки термін дії останньої кредитної картки визначено до червня 2017 року, крім того, до грудня 2014 року відповідач здійснював погашення кредиту, що свідчить про визнання ним свого боргу.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 161 грн. 28 коп. (10,08%), та з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2158 грн. 08 коп., сплачений при подачі апеляційної скарги (пропорційно до частини позовних вимог в задоволенні яких відмовлено - 89,92%).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 06 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1а, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) 8631 грн. 41 коп. заборгованості за кредитним договором б/н від 07.06.2006 року та 161 грн. 28 коп. судового збору.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1а, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) 2158 грн. 08 коп. судового збору.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ І.В. П`єнта

Судді: /підпис/ А.М. Костенко

/підпис/ Т.В. Спірідонова

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. П`єнта

_________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Логінова С.М. Провадження № 22-ц/4820/1181/19

Доповідач - П`єнта І.В. Категорія № 19