Справа № 206/4208/18
Провадження № 2/206/84/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2019 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

в складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Мороза К.Т.

позивача за первісним позовом та відповідача

за зустрічним позовом ОСОБА_1

відповідача за первісним позовом та позивача

за зустрічним позовом ОСОБА_2

представника позивача за первісним позовом та

відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3

представника відповідача за первісним позовом та

позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, виселення

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Звертаючись до суду із позовом про вселення ОСОБА_1 обґрунтувала свої вимоги наступним. У 2006 році між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, після чого вони почали проживати у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (далі - будинок), який відповідач в подальшому отримав у спадок. У вказаному будинку позивач фактично проживала з вересня 2005 року, де була також зареєстрована 22.01.2013. За час шлюбу сторони поступово робили ремонт у будинку, позивач займалась господарством, вихованням їхніх спільних дітей. Певний час позивач була змушена бути відсутньою вдома, через потребу у лікарському нагляді та лікуванні. За час відсутності позивача вдома у відповідача почуття до позивача охололи. На весні 2017 року, після повернення позивача з лікарні, відповідач поступово почав виживати позивача з будинку, почались сварки. 22.05.2018 в результаті чергової сварки відповідач завдав позивачу тілесних ушкоджень, вигнав її, та забрав ключі у неї від будинку. Іншого житла у позивача не має, проживати їй більше ніде. Позивач неодноразово намагалась потрапити до будинку, однак відповідач їй у цьому постійно перешкоджав, зокрема змінив замки, нових ключів не дав. На сьогодні позивач змушена проживати у своїх знайомих, оскільки винаймати квартиру позивач також не має змоги через скрутне матеріальне становище. З доходів вона має лише пенсію по інвалідності (2 група, загальне захворювання). В той же час, на думку позивача, вона як член сім'ї відповідача, має право на вселення до будинку, який належить відповідачу. Враховуючи вищевикладене, позивач просила вселити її до вказаного вище будинку (а.с. 2-4).

Заперечуючи проти заявленої вимоги, відповідач посилався на таке. Дійсно місце проживання позивача було зареєстровано у АДРЕСА_1, однак, така реєстрація була проведена з порушенням чинного законодавства, зокрема не була надана письмова згода на це усіх членів сім'ї, а саме тітки відповідача - ОСОБА_7. Таким чином, на думку відповідача, позивач не набула законних підстав для проживання у його будинку. Також, відповідач зазначив, що в серпні 2016 року позивач захворіла на енцефаліт. У жовтні 2016 року у позивача було виявлено туберкульоз легенів та лімфовузлів. В результаті обстежень у позивача, також, було виявлено ураження головного мозку. Під час стаціонарного лікування позивач постійно порушувала загальний лікарняний режим та інфекційний контроль, за систематичну відсутність, позивач була виписана із лікувального закладу. Через деякий час, у позивача почали проявлятись різні неврологічні та психічні розлади, однак позивач не слідувала за прийомом ліків, на зауваження відповідача реагувала агресивно. В квітні 2018 року позивач пізно ввечері вигнала їхню малолітню доньку в домашньому одязі з будинку і зачинила двері, пояснивши, що вона сама вийшла на вулицю на прогулянку. Останнім часом у позивача почали проявлятись маніакальні випадки, ніби відповідач її б'є. В результаті неадекватної поведінки позивача, він був вимушений з дітьми переїхати до своєї матері, при цьому позивач залишалась проживати за місцем реєстрації. За час проживання позивача самостійно стан будинку значно погіршився. 22.05.2018 позивач спровокувала чергову сварку, в результаті якої нанесла тілесні ушкодження його матері - ОСОБА_8, після чого викликала поліцію та повідомила їм, що її побили та вигнали з будинку, при цьому сама зібрала власні речі та виїхала з будинку в невідомому напрямку. Наразі відповідач самостійно утримує дітей, займається їхнім вихованням. За висновком органу опіки та піклування, відповідачу було рекомендовано провести ремонт житлового будинку для поліпшення умов проживання дітей. На виконання вказаної рекомендації, відповідач розпочав ремонт будинку, користуючись тим, що діти проживають у його матері, в зв'язку із чим, проживання у будинку неможливо. Враховуючи вищевикладене, відповідач посилаючись на ст. 165 ЖК УРСР, вважав, що в даний час позовна вимога позивача задоволенню не підлягає (а.с. 37-40).

Не погоджуючись з вказаними вище запереченнями, позивач ОСОБА_1 додатково у своїй письмовій відповіді на відзив ОСОБА_2 зазначила, що з 2013 року останній жодного разу не ставив питання щодо її виселення, та вважала, що проживала у будинку на законних підставах, посилаючись на ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 9 ЖК УРСР, оскільки була там зареєстрована та фактично у ньому проживала.

В ході підготовки справи до розгляду відповідачем було подано зустрічну позовну заяву, за змістом якої, останній, керуючись ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України та ст. ст. 116, 157 ЖК УРСР просив усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, виселити ОСОБА_1 із житлового будинку АДРЕСА_1. Вимоги зустрічної позовної заяви були обґрунтовані обставинами викладеними у відзиві на позовну заяву та додатково було зазначено, що внаслідок хвороби у ОСОБА_1 почали проявлятись різні неврологічні та психічні розлади. До свого лікування остання ставилась безвідповідально. Внаслідок чого у них в сім'ї почались сварки. Спільне проживання з позивачем стало неможливим, вона не слідкувала за електричними, газовими приладами, залишила склянку з окропом в доступному для дітей місці, що призвело до опіків дитини, комунальні послуги не сплачувала, не прибирала. Після спровокованої 22.05.2018 ОСОБА_1 сварки, остання разом із своєю сестрою ОСОБА_9 приїхала до будинку та забрала свої речі (а.с. 87-91).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

27.07.2018 ОСОБА_1 подано до суду позовну заяву про вселення.

01.08.2018 позовна заява була залишена без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою судді від 07.09.2018, у зв'язку із усуненням недоліків, позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

02.11.2018 відповідачем суду було надано відзив на позов та зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю.

19.11.2018 відповідачем було подано зустрічну позовну заяву з уточненням.

26.11.2018 ОСОБА_1 було подано відповідь на відзив.

Того ж дня, у підготовчому судовому засіданні, ухвалою суду зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, та виселення було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, та об'єднано в одне провадження з первісним позовом.

20.02.2019 судом розглянуто заявлені клопотання, заслухано вступне слово учасників справи, з'ясовано всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, допитано свідків, відтворено диски на яких містяться два відеозаписи, досліджено інші докази, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

16.09.2006 сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 16.09.2006 Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, серії НОМЕР_3 (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась донька - ОСОБА_13, відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого 23.01.2007 Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, серії НОМЕР_4 (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилась донька - ОСОБА_10, відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого 07.04.2009 Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, серії НОМЕР_5 (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народився син - ОСОБА_14, відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого 27.11.2012 Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, серії НОМЕР_6 (а.с. 10).

26.11.2010 ОСОБА_2 отримав у спадщину від ОСОБА_11 житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, про що державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке було зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР 20.12.2010 (а.с. 41, 42).

У відповідності до копії довідки, підписаної 02.06.2018 головою квартального комітету № 26, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 11).

Згідно із копією довідки Лівобережного відділу обслуговування громадян Управління обслуговування Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області № 7583/02-06/07 від 11.06.2018, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, у зв'язку із інвалідністю - 2 група, загальне захворювання (а.с. 12).

За копією висновку судово-медичного експерта № 1471 від 24.05.2018, у ОСОБА_1 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді: саден лівої кисті, синців лівого плечового суглобу та правого передпліччя, підшкірної гематоми лівої нижньої кінцівки, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів), можливо в термін, на який вказує обстежена - 22.05.2018. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки (а.с. 13-14).

У відповідності до характеристики, підписаної 12.06.2018 сусідами, а саме: ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2005 року, характеризується лише з позитивної сторони, виховує трьох дітей, чуйна, господарська, працьовита, з сусідами конфліктів не було (а.с. 15).

Відповідно до копії акту обстеження умов проживання, складеного 07.06.2018 начальником Управління-служби у справах дітей Мушинською О.М., заступником начальника управління - Назарчук Н.А., на підставі заяви ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1, про обстеження умов проживання дітей з сім'ї ОСОБА_1, було встановлено, що за місцем реєстрації дітей є умови для сну, відпочинку, підготовки уроків, але рекомендовано здійснити ремонт для покращення санітарно-побутових умов усього приміщення. Рекомендовано покращення відносин між батьками для спокійного мікроклімату в сім'ї для дітей (а.с. 53).

З копії виписного епікризу вбачається, що ОСОБА_1 ОСОБА_14 знаходився на стаціонарному лікуванні з 31.10.2017 по 07.11.2017 з діагнозом опік рідиною, що також підтверджується копіями фотокарток (а.с. 105, 107-108).

01.06.2018 ОСОБА_2 було подано позов до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, у зв'язку із чим, 19.06.2018 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 112).

Свідок ОСОБА_26 суду показав, що позивача та відповідача знає давно, є їхнім сусідом. Коли сторони в'їхали до будинку АДРЕСА_1, там проживав дід ОСОБА_11. Позивач та відповідач доглядали за ним, він постійно хвалив ОСОБА_1, казав, що нарешті з'явилась господарка. Свідок, також, показав, що бачив на ОСОБА_1 постійно побої, через ревнощі її чоловіка. Загалом відношення до ОСОБА_1 було дуже суворе, її нікуди не пускали. Коли її почали виганяти, вона прибігла до свідка. Речі ОСОБА_1 виставили на вулицю та закрили двері, її телефон було розбито. Бачив на власні очі як ОСОБА_2 давав ОСОБА_29 запотиличник, коли вона сідала у машину. Свідок не бачив щоб у них в дворі було брудно чи занедбано. Вікторія постійно займалась дітьми поки відповідач працював.

Свідок ОСОБА_28 суду показала, що позивача та відповідача знає давно, є їхньою сусідкою. Знає ОСОБА_1 з доброї сторони, одного разу вона прийшла до свідка та сказала, що не хоче сидіти вдома тому що її пересилили в окрему кімнату будинку, де немає умов. Потім ОСОБА_29 прийшла облита водою, сказала, що її побили, після чого не пускали її додому. Вони викликали поліцію, та навіть при співробітниках поліції її не пускали до будинку і не давали речі. Свідок неодноразово чула від ОСОБА_29, що її чоловік піднімав на неї руку, бачила синці. Свідок знає ОСОБА_29 як добру господиню, діти завжди були охайні та доглянуті. Свідок зазначила, що агресивну ОСОБА_29 ніколи не бачила.

ІV. Докази, наведені учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позовів, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На підтвердження обставин викладених у відзиві на первісний позов, а також зустрічного позову, ОСОБА_2, в якості доказів, було подано копії медичних документів, зокрема виписки, епікризи, акти обстежень щодо стану здоров'я ОСОБА_1, в той же час, суд вважає, що такі докази були надані стороною з порушенням порядку, встановленого законом, щодо розкриття лікарської таємниці, та грубого порушення вимог ст. 8 Конвенції.

Так, частиною 1 ст. 286 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні.

У відповідності до абз. 1 ст. 391 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров'я» пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні.

Статтею 285 ЦК України передбачено перелік осіб, яким може бути надана інформація про стан здоров'я, зокрема: повнолітня особа щодо стану свого здоров'я, батьки (усиновлювачі), опікун, піклувальник щодо стан здоров'я дитини або підопічного.

Таким чином, відповідно до чинного законодавства заклад охорони здоров'я має право надавати медичну документацію, особам які зазначені у вказаних вище нормах, а також, на вимогу суду, відповідно до ст. 84 ЦПК України.

Однак, ОСОБА_2 до переліку вказаних вище осіб не відноситься, з клопотанням про витребування відповідних доказів останній не звертався.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

При цьому, ч. 1 ст. 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Враховуючи викладене, надані ОСОБА_2 копії медичних документів, як докази підлягають відхиленню.

Також, суд відхиляє як доказ, наданий ОСОБА_2 диск з 2 відеозаписами, які були створені 22.05.2018 та 31.03.2018 з огляду на те, що з досліджених відеозаписів не можливо встановити у якому саме місці проводилась зйомка, чиї речі були зняті на камеру, за яких обставин, чи були вони там, за який час вони там опинились, хто їх поклав, тощо. Таким чином, суд приходить до висновку, що вказані відеозаписи не несуть повної та об'єктивної інформації про предмет доказування, а тому не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Аналогічного висновку суд дійшов і щодо світлин, наданих ОСОБА_2 (а.с. 54, 110, 111), на яких наявна частина обличчя у збільшеному розмірі, оскільки з такого доказу не можливо встановити ні особу, яку було сфотографовано ні час, з яких, також, не вбачається можливим з'ясувати, які саме обставини мав підтвердити такий доказ.

V. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

У відповідності до ст. 3 СК України подружжя вважається сім'єю.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другійстатті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 64 ЖК УРСР встановлено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

При цьому, статтею 161 ЖК УРСР передбачено, що наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Так, враховуючи викладене слід зазначити, що сторони на час розгляду справи є подружжям, при цьому адреса місця проживання позивача ОСОБА_1 зареєстрована у АДРЕСА_1, власником якого є відповідач ОСОБА_2, а відтак позивач має законні підставі для проживання за вказаною адресою, користування вказаним будинком нарівні з його власником.

При цьому, посилання відповідача ОСОБА_2 на ту обставину, що позивач з порушенням законодавства була зареєстрована за вказаною адресою, у судовому засіданні свого підтвердження не знайшли, оскільки зі сторони відповідача не було надано жодного доказу, що на момент реєстрації місця проживання позивача, за вказаною адресою проживали інші члени сім'ї відповідача, письмову згоду яких мало бути отримано.

Далі, відповідно до Узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та виселення виконаного ВСУ, судом було роз'яснено, що найпоширенішою помилкою є безпідставне застосування ст. 391 ЦК України за відсутності підстав для виселення, передбачених ст. 116 ч. 1 ЖК УРСР, при вирішенні спорів про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення членів сім'ї власника. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Так, частиною 1 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Дослідивши обставини справи, з огляду на відсутність жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про систематичне порушення правил співжиття зі сторони ОСОБА_1, руйнування житлового будинку, як і вчинення будь-яки заходів запобігання вчиненню таких дій, їх безрезультатності, суд вважає, що підстави передбачені ст. 116 ЖК УРСР, на які посилається ОСОБА_2 відсутні, таким чином зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають, тим більше, що особа, яку він просить виселити фактично за такою адресою, на разі, не проживає.

В той же час, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24.11.1986) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2018 у справі «Садов'як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач ОСОБА_1 фактично визнав факт відсутності допуску позивача ОСОБА_1 до житлового будинку з тих підстав, що наразі там проводиться ремонт, враховуючи, також і покази свідків надані у суді, відсутність доказів здійснення будь-яких ремонтних робіт, які б унеможливлювали би проживання у будинку позивача відповідно до ст. 165 ЖК УРСР, суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача, шляхом задоволення первісного позову та вселити ОСОБА_1 до житлового будинку за місцем її реєстрації.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, оглянувши відеозаписи, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що первісний позов має бути задоволено повністю, а у задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що позивач за первісним позовом звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», з відповідача ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 9, 64, 156ЖК УРСР, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) про вселення задовольнити повністю.

Вселити ОСОБА_1 до будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, виселенні відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704 гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.02.2019.

Головуючий суддя: К.С. Маштак