БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1397/19
Провадження № 2/497/868/19
Ухвала

про залишення позовної заяви без руху

"07" жовтня 2019 р. суддя Болградського районного суду Одеської області Кравцова Алла Валентинівна, ознайомившись у приміщенні суду в м.Болград з матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

16.09.2019 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, проте позовна заява не відповідає вимогам ст.175ч.3п.п.2,4-10 та ч.5 ст.177 ЦПК України і підлягає залишенню без руху.

Так, відповідно до ст.ст.175ч.3п.п.2-10, 177ч.5 ЦПК України, позов має містити, окрім відомих позивачу: номерів засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти, також: зміст позовних вимог, а саме, - спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити в рішенні, а якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору (відсутність таких заходів), якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

- перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності в позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, може додати копії відповідних доказів, учасник справи, який подає до суду письмові докази в копіях, згідно ст.95 ч.5 ЦПК України, має своїм підписом підтвердити відповідність копії оригіналу із зазначенням дати такого засвідчення, а також прізвища й ініціалів особи, яка засвідчила копії документів, оскільки, в разі, якщо учасник справи або суд ставить під сумнів копію письмового доказу, такий доказ не береться судом до уваги.

Наданий позивачем вищевказаний позов не враховує усіх вимог, передбачених новою редакцією ЦПК України, яка діє з 15.12.2017 року.

Щодо предмету позову.

Так, вищевказана позовна заява надана суду від імені ОСОБА_1 , але підписана представником за довіреністю, і до того ж, що не є адвокатом, проте має бути підписана позивачем особисто; також заява не містить номерів телефонного або іншого (електронної пошти) зв`язку з позивачем та відповідачем. Копії письмових доказів - документів, - що додані до позову, - також завірені представником, що не є адвокатом, а копія довіреності, що додана до позову містить лише адресу проживання представника, проте номери телефонного (чи електронної адреси) зв`язку з представником в матеріалах справи також відсутні.

За приписами статті 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. У зв`язку з чим суд не має права своїм рішенням підміняти функції інших державних органів влади.

З тексту позову вбачається, що позивач у шлюбі з відповідачем дітей не має.

Відповідно до ст.ст.106,107 Сімейного Кодексу України, "Подружжя, яке не має дітей, має право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу. Якщо один з подружжя через поважну причину не може особисто подати заяву про розірвання шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану, таку заяву, нотаріально засвідчену або прирівняну до неї, від його імені може подати другий з подружжя. Частину першу статті 106 доповнено абзацом згідно із Законом № 524-V від 22.12.2006 2. Орган державної реєстрації актів цивільного стану складає актовий запис про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання такої заяви, якщо вона не була відкликана. Частина друга статті 106 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2398-VI від 01.07.2010 3. Шлюб розривається незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Шлюб розривається органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою одного із подружжя, якщо другий із подружжя: 1) визнаний безвісно відсутнім; 2) визнаний недієздатним. Пункт 3 частини першої статті 107 виключено на підставі Закону № 2398-VI від 01.07.2010 2. Шлюб розривається незалежно від наявності між подружжям майнового спору".

Лише в тому випадку, якщо відповідач не бажає з`являтися до органу ДРАЦС, суд має право розірвати такий шлюб за заявою ініціатора припинення шлюбу.

З матеріалів, доданих до позову, вбачається, що відповідач надав згоду на розірвання шлюбу, що підтверджується його заявою, проте вона не завірена відповідно до чинного законодавства (є лише завірений нотаріально переклад заяви, незавіреної нотаріально). Таким чином, розірвання шлюбу, про який йдеться у позові, має відбуватися органом державної РАЦС (реєстрації актів цивільного стану) за заявою позивача і за наявності, у даному випадку, завіреної нотаріально заяви відповідача.

Оскільки у позові не зазначено, що відповідач не бажає з`явитися до органу РАЦС для подання заяви про розірвання шлюбу, відсутні підстави для відкриття провадження за даним позовом ще й цієї причини.

Щодо представництва.

Сімейний кодекс України зазначає, що шлюб може бути припинений внаслідок його розірвання за позовною заявою одного з подружжя (чоловіка або дружини) на підставі рішення суду (ч.3ст.105 Сімейний кодекс України). Тобто, пред`явлення позовної заяви до суду має бути здійснено безпосередньо одним з подружжя.

Участь представника при розірванні шлюбу прямо не встановлена Сімейним кодексом України, будь то розірвання шлюбу за взаємною заявою подружжя в окремому провадженні чи подача позовної заяви одним з подружжя. По-друге, при розгляді сімейних справ суд має враховувати Постанову Пленуму Верховного Суду України від 21.11.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме, п.15 Постанови в якій підкреслюється, що розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС.

Таким чином, сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя, або їх обох за їхньою довіреністю, а правила Цивільного кодексу України про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються. Тобто, суд має переконатися у достовірності волевиявлення позивача про намір припинити подружні стосунки, що виключає розірвання шлюбу, як і передбачена законодавством реєстрація шлюбу через представника.

Тобто, представник у даному випадку має право виконати усі процесуальні дії для подання позову з додатками до суду і отримання судового рішення, проте підписати позов і копії документів має сама особа особисто.

До того ж, нові норми ЦПК України, які набули чинності з 15 грудня 2017 року, містять прямі норми щодо здійснення з 01.01.2019 року представництва в суді як виду правничої допомоги виключно адвокатом (крім встановлених законом випадків). Так, ст.60 ЦПК України регламентує, що представником у суді може бути адвокат або законний представник, за винятком представництва у спорах, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах, де представником може бути особа з 18 років, яка має цивільну процесуальну дієздатність, а також представництва законним представником для малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Таким чином, у Кодексі знайшли відображення норми Конституції України щодо здійснення представництва іншої особи в суді виключно адвокатом (ч.3ст.1312 Конституції).

Додана до даного позову довіреність не є оригіналом, що суперечить вимогам ст.177ч.7 ЦПК України, згідно якої "...довіреність (не копія!) чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача". Також до позову не додано доказів того, що представник є адвокатом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 14 Сімейного кодексу України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Згідно з вимогами ч.1ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.15 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються. Отже, виходячи із змісту наведених норм Сімейного кодексу України, право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу має лише один з подружжя, а волевиявлення особи, щодо розірвання шлюбу - є її індивідуальним бажанням, що залежить від обставин, які склалися під час спільного проживання у шлюбі і має виражатися самостійно у певних діях, зокрема, щодо реєстрації шлюбу та подання позову про розірвання шлюбу. Тобто, право на подачу позову про розірвання шлюбу є особистим правом подружжя та не підлягає передорученню.

Таким чином, зважаючи на спеціальну норму Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що заяву від імені позивача в частині вимог про розірвання шлюбу подано особою, яка не має права її підписувати.

Щодо підсудності.

Згідно позовної заяви, позивач, що є громадянкою України і перебуває за кордоном (що вбачається з довіреності, наданої позивачем представнику), бажає розірвати шлюб з чоловіком-іноземцем (громадянином Італії), який також проживає за межами України. Проте, статтею 29 ЦПК України передбачено, що "підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово".

Проте, статтею 27ч.1 ЦПК України регламентовано, що "позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом". Хоча, статтею 28ч.2 ЦПК України визначено, що "позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них".

З матеріалів, доданих до позову не вбачається наявності в позивача причин звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу за місцем її реєстрації, оскільки відсутні будь-які посилання на наявність таких підстав.

Щодо підстав позову.

При вирішенні справи про розірвання шлюбу суддя має з`ясувати дійсні причини, які спонукали сторони чи позивача до цього, а також встановити та підтвердити той факт, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з подружжя, подружжя в цілому чи їхніх дітей. З`ясування даних причин може бути розкрито у повному вигляді, виключно, самим подружжям, будь то чоловік чи дружина. Адже, крім них, ніхто не може знати напевне, яка атмосфера панувала або панує у сім`ї, та чим насправді аргументовані доводи тієї чи іншої сторони, і чи бажають вони надання їм судом передбаченого законодавством строку для примирення.

Крім того, оскільки позов стосується сімейних правовідносин, позивачем не зазначено, і чи не є дружина вагітною, не зазначив інших відомостей, що мають суттєве значення для розгляду справи про розірвання шлюбу, у тому числі щодо наявності чи відсутності спору про спільне майно, оскільки, згідно, наприклад, ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлено протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один з подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки злочину щодо другого з подружжя або дитини. Вказане обмеження стосується як чоловіка, так і дружини, включаючи випадки, коли дитина народилася мертвою або померла до досягнення нею одного року.

Встановивши зазначені обставини, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, а якщо воно було відкрито, припиняє провадження у справі. Ухвали такого роду не є перепоною для повторного звернення до суду з тих самих підстав у зв`язку зі зміною обставин, згаданих у вказаній нормі.

В якості роз`яснення: позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлено протягом вагітності дружини, лише в разі, якщо батьківство зачатої дитини визнано іншою особою, а також до досягнення дитиною одного року за умови, якщо батьківство щодо неї визнано іншою особою або за рішенням суду відомості про чоловіка як батька дитини виключено із актового запису про народження дитини (ст. 110 СК України).

Щодо даного позову про розірвання шлюбу громадянина України з іноземцем, суд з`ясував наступне.

Як зазначено вище, позивач має намір розірвати шлюб з громадянином Італії, не надавши оригіналу свідоцтва про шлюб та не зазначивши, в кого він знаходиться.

У відносинах між Україною та Італійською Республікою принцип взаємності у забезпеченні рівного правового статусу громадян обох країн на територіях Італії та України набув практичного змісту і був належно документально закріплений.

Так, нині між Україною та Італійською Республікою діє базовий договір «Про дружбу і співробітництво між Італійською Республікою та Україною», укладений в Римі 03.05.1995 року і ратифікований Верховною Радою України 26.04.1996 року.

За цим договором Італійська Республіка та Україна, бажаючи зміцнювати дружбу, що пов`язує обидві країни і їхні народи, і поглиблювати співробітництво в усіх галузях суспільного життя, констатуючи, що Україна є державою правонаступницею Радянського Союзу, прагнучи розвивати свої відносини на основі загальновизнаних цінностей свободи, демократії, плюралізму і поважання прав людини, а також сприяти зміцненню міжнародного порядку, що ґрунтується на праві, мирі та справедливості, беручи до уваги глибокі політичні та економічні зміни, що відбулися в Європі, підтверджуючи їх вірність зобов`язанням, пов`язаним з членством в Організації Об`єднаних Націй, сповнені рішучості розвивати взаємовідносини дружби, співробітництва і добросусідства, домовилися про те, що Італійська Республіка та Україна розвиватимуть свої відносини на основі довіри, співробітництва і взаємної поваги відповідно до принципів суверенітету, рівноправності й дотримання прав і основних свобод людини (стаття 1 договору).

У сфері правового захисту прав та законних інтересів італійських громадян в Україні та українських громадян в Італії основоположною нині є чинна для обох країн Конвенція між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Італійською Республікою «Про правову допомогу у цивільних справах». Конвенцію укладено в Римі 25.01.1979 року, ратифіковано Президією Верховної Ради СРСР 06.05.1986 року, президентом Італійської Республіки 29.01.1986 року. Обмін ратифікаційними грамотами здійснено в Москві 08.07.1986 року.

Стаття 7 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 року підтверджує, що «Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам Республіки».

Як зазначено в преамбулі зазначеної вище конвенції, метою її укладення є «обопільне бажання зміцнювати дружні зв`язки між народами Союзу Радянських Соціалістичних Республік (України) та Італійської Республіки, об`єднати зусилля у справі подальшого розвитку плідного співробітництва в галузі надання правової допомоги в цивільних справах».

Конвенція «Про правову допомогу у цивільних справах» вступила в Італії у законну силу 07.08.1986 року та згідно закону № 766 від 11.12.1985 року Є ОБОВ`ЯЗКОВОЮ ДО ВИКОНАННЯ В ІТАЛІЙСЬКІЙ РЕСПУБЛІЦІ.

Відповідно до підпунктів а) та е) частини 1 статті 24 даної Конвенції Італійський суд, буде вважатися компетентним, якщо на день пред`явлення позову відповідач має ПОСТІЙНЕ місце проживання на території Італії. У справах про стягнення аліментів позивач на день пред`явлення позову теж, повинен мати постійне місце проживання в Італії. При цьому, у справах що стосуються речових прав на нерухоме майно в Україні, виключно компетентним вважається суд України.

З огляду на те, що факт тимчасового проживання в Італії, не дає права судовим органам Італії розглядати цивільні справи громадян України, будь-яке НАМАГАННЯ ГРОМАДЯНИНА УКРАЇНИ РОЗЛУЧИТИСЬ ЗА КОРДОНОМ ЧЕРЕЗ СУД ІНОЗЕМНОЇ КРАЇНИ, Є НЕЗАКОННИМ.

Ст.496 ЦПК України визначено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8 Загальної декларації прав людини).

На підставі статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Проте, згідно ст.128 ЦПК України, "1. Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. 2. Суд повідомляє (обов`язково ІНФОРМАЦІЯ_1 ) учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. 3. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. 4. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. 5. Судова повістка про виклик має бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. 6. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи - про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку".

Відповідачу, що проживає за межами України, вручаються копії позову з додатками та судова повістка про дату, час і місце судового засідання - у порядку, визначеному міжнародною Конвенцією про вручення судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, що підписана в Гаазі 15 листопада 1965 року (далі Конвенція).

Порядок вручення судових документів, встановлений Конвенцією, застосовується у випадках, якщо учасник судового провадження знаходиться за кордоном та не має на території України представника, тобто коли є дійсна потреба у повідомленні учасника справи та врученні йому документів за кордоном.

Україна є учасницею окремих міжнародних договорів, якими скасовано будь-яке додаткове засвідчення офіційних документів, що подаються до установ держав-учасниць такого договору.

Згідно з ст.498 ЦПК України, в разі, якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Відповідно до Наказу від 27.06.2008 року № 1092/5/54, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02.07.2008 року за №573/15264 «Про затвердження Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень» п.2.1, в разі, якщо при розгляді цивільної справи в суду України виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд України складає доручення про надання правової допомоги за кордоном. Доручення складається судом України, який розглядає цивільну справу, і має містити інформацію та документи, передбачені міжнародним договором України. Доручення адресується компетентному суду запитуваної держави.

Відповідно до ст.2 Конвенції, кожна Договірна Держава призначає Центральний Орган, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав.

Вирішуючи питання про докази у справах з іноземним елементом, суд має враховувати принцип змагальності і диспозитивності сторін (статті 12, 13 ЦПК України), та обов`язок доказування (статті 76-84 ЦПК України). Положення ЦПК, де зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися жодними іншими засобами доказування, поширюється й на доказову діяльність у цивільних справах з іноземним елементом.

На стадії підготовки справи за участю іноземного елемента до судового розгляду суддя вирішує питання про належність поданих сторонами доказів, допустимість засобів доказування, і, якщо потрібно, вирішує клопотання сторін про витребування доказів, зокрема й на території іншої держави.

05.07.2017р. Верховним судом України в контексті справи № 6-835цс17 досліджувалось питання щодо належного повідомлення-виклику сторони процесу (іноземця) про час та місце слухання справи у судовому провадженні.

Суд зазначив, що згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

ВАЖЛИВО: Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж установлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до частини першої статті 4 Конвенції, установи юстиції Договірних Сторін надають правову допомогу у цивільних, сімейних і кримінальних справах відповідно до положень цієї Конвенції. При виконанні цієї Конвенції компетентні установи юстиції Договірних Сторін взаємодіють одна з одною через свої центральні органи, якщо тільки цією Конвенцією не встановлений інший порядок взаємодії (стаття 5 Конвенції). Статтею 6 Конвенції передбачено, що Договірні Сторони надають одна одній правову допомогу шляхом виконання процесуальних і інших дій, передбачених законодавством запитуваної Договірної Сторони, зокрема складання і пересилання документів, їх вручення. Частиною першою статті 10 та статтею 11 цієї ж Конвенції, запитувана установа юстиції здійснює вручення документів відповідно до порядку, що діє в її державі, якщо документи, що вручаються, написані її мовою або російською мовою або забезпечені завіреним перекладом на ці мови.

В іншому випадку вона передає документи одержувачеві, якщо він згодний добровільно їх прийняти. Вручення документів засвідчується підтвердженням, підписаним особою, якій вручений документ, і скріпленим офіційною печаткою запитуваної установи, із зазначенням дати вручення і підписом працівника установи, що вручає документ або виданий цією установою інший документ, у якому мають бути зазначені спосіб, місце і час вручення.

Таким чином, в разі, якщо відповідач у справі є громадянином однієї з держав учасниць Конвенції і проживає на її території, він має бути повідомлений про час і місце судового розгляду справи за позовом до нього відповідно до положень Конвенції та Інструкції: за дорученням суду України, направленим через головні територіальні управління юстиції до Міністерства юстиції України, якщо інше не передбачене міжнародним договором України.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивач має надати суду копію позову з додатками у перекладі на італійську мову, або ж повідомити суд про те, що відповідач погоджується прийняти усі документи без перекладу, або ж повідомити суд про намір вручити їх відповідачу особисто.

Тобто, для відкриття провадження за даною позовною заявою, оскільки суд зобов`язаний невідкладно надіслати відповідачу копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів з перекладом офіційною мовою запитуваної держави, тобто, Італійською, позивачу необхідно надати суду повний пакет документів - позову з додатками разом з завіреним перекладом на італійську мову (у двох примірниках), та поштову адресу відповідача італійською мовою, для подальшого можливого звернення з судовим дорученням до іноземного суду, а також повідомити суд, чи має намір позивач скористатися правом на вручення судових повідомлень відповідачу відповідно до вимог Конвенції про міжнародну правову допомогу, чи має намір особисто (з метою уникнення затягування розгляду справи) вручити (надіслати) відповідачу загальними засобами зв`язку (поштою) копію позову з додатками і судову повістку-виклик у судове засідання.

Таким чином, встановивши відсутність усіх вищеперелічених складових для відкриття провадження, суд дійшов висновку, що позовна заява містить певні недоліки, які позивачем мають бути усунені для відкриття провадження у справі і її розгляду у розумні строки на підставі доказів і відомостей, достатніх для ухвалення судом повного, об`єктивного і справедливого рішення.

Відповідно до ч.1ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст.175,177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків позову.

Керуючись ст. ст.95,175,177, 185 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків десять днів з дня отримання нею копії даної ухвали.

Роз`яснити позивачу, що в разі не усунення у встановлений строк недоліків, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатись неподаною і повернута позивачу, що не є перешкодою для звернення до суду з цією ж заявою після усунення зазначених недоліків.

Запропонувати позивачу разом з усуненням недоліків позову надати суду докази на підтвердження відомостей, зазначених ним в позові, - що мають суттєве значення для ухвалення судом об`єктивного рішення у справі.

Копію даної ухвали направити позивачу за місцем її реєстрації та її представнику за адресою, вказаною у довіреності.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту підписання її суддею.

Суддя А.В. Кравцова