ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2586/19 Справа № 216/5980/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Онопченко Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/5980/13-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 03 вересня 2018 року, яке ухвалено суддею Онопченком Ю,В. о 16 годині 30 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок у порядку спадкування за законом.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати, ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько, ОСОБА_4. Спадкодавцю ОСОБА_3 на момент смерті належав житловий будинок з господарчими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3, оскільки на момент її смерті був зареєстрований і проживав разом з померлою, однак отримати свідоцтво про право на спадщину та зареєструвати право власності на вказаний будинок не встиг у зв'язку з хворобою та смертю. Відповідно до ст. 1261 ЦК України та згідно з рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 лютого 2014 року він є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадкоємці за заповітом після смерті ОСОБА_4 відсутні.

Згідно із довідкою голови квартального комітету № 35 виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі Дніпропетровської області ради від 29 квітня 2013 року на момент смерті ОСОБА_4 проживав і був зареєстрований у спірному будинку один.

03 липня 2013 року постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Посилаючись на викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарчими будівлями під номером АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок «А-1» з верандою «а-1», загальною площею 57,1 кв. м, літню кухню «Б», загальною площею 24,8 кв. м, вбиральню «В», загальною площею 1,3 кв. м, гараж «Г» загальною площею 27,9 кв. м, лазню «Д» загальною площею 9,8 кв. м, сарай «Е», загальною площею 11,1 кв. м, водоколонку «І», замощення «ІІ», огорожу «1, 2», в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

У листопаді 2013 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, який у подальшому уточнив і остаточно просив встановити факт його постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини та визнати за ним право власності на спірний будинок у порядку спадкування за законом.

Ухвалою суду від 03 вересня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України у зв'язку з черговою повторною неявкою позивача та його представника в судове засідання без поважних причин.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 03 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинок АДРЕСА_1, який складається з: житлового будинку «А-1» з верандою «а-1», загальною площею 57,1 кв. м, літньої кухні «Б», загальною площею 24,8 кв. м, вбиральні «В», загальною площею 1,3 кв. м, гараж «Г», загальною площею 27,9 кв. м, лазні «Д», загальною площею 9,8 кв. м, сараю «Е», загальною площею 11,1 кв. м, водоколонки «І», замощення «ІІ», огорожі«1, 2», в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 480 (чотириста вісімдесят) грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та розгляд справи без його належного повідомлення про час та місце розгляду справи, що є обов'язковою підставою для скасування рішення суду. Також, на думку відповідача, суд не дав належної оцінки всім письмовим доказам у справі та не мав правових підстав для залишення зустрічного позову без розгляду. Відповідач вважає, що в судовому засіданні підлягають встановленню обставини проживання відповідача із спадкодавцем, які підтверджені належними доказами (актом, показами свідків, квитанціями) та не були взяті до уваги судом першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідач ОСОБА_2, будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи (т. 2 а.с. 198, 199), в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив та клопотань про відкладення розгляду справи не надавав, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін, ОСОБА_3, про що Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області видано Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 02 квітня 2007 року та до Книги реєстрації смертей внесено відповідний актовий запис № 485 (т. 2 а.с. 8).

ОСОБА_3, за життя, на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Центрально-Міським районним виконавчим комітетом згідно з рішенням від 26 квітня 1985 року № 150, належав будинок АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 23-28).

Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняв її чоловік, ОСОБА_4, який є батьком сторін.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4, про що Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області видано Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 22 лютого 2012 року та до Книги реєстрації смертей внесено відповідний актовий запис № 1301 (т. 1 а.с. 237).

Згідно з копією спадкової справи та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 28 січня 2016 року № 42785864, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 у шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини звернувся син померлого ОСОБА_1, а також на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2014 року син померлого ОСОБА_2, більше до нотаріальної контори ніхто не звертався, заповіт від імені померлого не посвідчувався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (т. 1 а.с. 233-254).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 липня 2013 року № 1869/02-31 нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори ГУЮ у Дніпропетровській області Шабліян Є.М. було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 у зв'язку з відсутністю права власності на спадковий житловий будинок з господарчими побудовами. Зі змісту цієї постанови слідує, що підставою для її винесення нотаріусом було те, що у позивача відсутній правовстановлюючий документ на спірний будинок, який належав його померлому батькові, а видача дублікату не можлива (т. 1 а.с. 253).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 вересня 2013 року № 3246/02-31 нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори ГУЮ у Дніпропетровській області Шабліян Є.М. було відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 Зі змісту цієї постанови слідує, що підставою для її винесення нотаріусом було те, що відповідач, у порушенням вимог ст. 1268 ЦК України, не прийняв спадщину в установлений шестимісячний строк, оскільки на час відкриття спадщини разом із батьком не проживав (т. 1 а.с. 253).

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 лютого 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини було відмовлено (т. 1 а.с. 220-221)

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено, зазначене рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено та визначено йому додатковий двомісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 222)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2014 року було скасовано, а рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 лютого 2014 року - залишено без змін (т. 1 а.с. 223-224).

У зв'язку з цим, ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, яку рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року було задоволено та встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 разом із ОСОБА_4 з 2010 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року скасовано рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року та залишено без розгляду заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер 08.11.2011 року, на будинок АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що останній є єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька, який у встановленому порядку прийняв спадщину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, за положенням ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У статті 16 ЦК України визначений загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеногоправа, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.ст. 1216, 1218 ЦК України).

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Судом встановлено, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 липня 2013 року № 1869/02-31 нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори ГУЮ у Дніпропетровській області Шабліян Є.М. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на право власності на спадковий житловий будинок з господарчими побудовами (т. 1 а.с. 253).

Отже, позивачем у справі обрано належний спосіб захисту порушених прав, у зв'язку з чим, колегією суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п'ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України).

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості до спадкодавця, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім'ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Згідно ж статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Отже, сторони у справі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч. 2 ст. 1220 ЦК України), тобто часом відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 є ІНФОРМАЦІЯ_2 та його спадкоємці, якщо вони не проживали постійно із спадкодавцем, були зобов'язані подати заяву про прийняття спадщини до 08 травня 2012 року.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 звернувся до Першої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька 23 лютого 2012 року (т. 1 а.с. 235), тобто у встановлений законом строк прийняв спадщину, а відповідач ОСОБА_2 - 27 березня 2014 року (т. 1 а.с. 236), тобто поза межами строків, визначених ч. 1 ст. 1270 ЦК України та є таким, що не прийняв спадщину.

Доводи ж апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що він постійно проживав зі спадкодавцем ОСОБА_4, померлим ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому вважається таким, що прийняв спадщину, на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, у зв'язку з чим, в судовому засіданні підлягають встановленню обставини його проживання із спадкодавцем, які підтверджені належними доказами (актом, показами свідків, квитанціями) та не були взяті до уваги судом першої інстанції, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За змістом пункту 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, чинної на момент відкриття спадщини, доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що якщо постійне місце проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем ухвалою Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 03 вересня 2018 року залишено без розгляду та відповідачем ОСОБА_1 зазначена ухвала суду в апеляційному порядку не оскаржена, а тому питання щодо встановлення факту постійного проживання останнього разом із спадкодавцем перебуває поза межами компетенції суду апеляційної інстанції, який здійснює перегляд рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 03 вересня 2018 року на незаконність ухвали цього ж суду від 03 вересня 2018 року, якою було залишено без розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем й визнання права власності на будинок у порядку спадкування за законом, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки пунктом 16 частини 1 статті 353 ЦПК України передбачено оскарження окремо від рішення суду ухвал щодо залишення позову без розгляду, а відповідач таким правом не скористався та не звернувся до суду із апеляційною скаргою на ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 03 вересня 2018 року.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не були взяті до уваги надані відповідачем докази та надано невірну оцінку показам свідків, не мають правового значення для вирішення даного спору та такі обставини можуть бути враховані виключно при розгляді цивільної справи щодо встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем.

Разом з тим, при перевірці доводів апеляційної скарги відповідача в цій частині, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звернення відповідача до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини свідчить про те, що останній не заперечував тієї обставини, що він не проживав постійно з померлим спадкодавцем.

Дослідивши та проаналізувавши рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 лютого 2014 року, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку (т. 1 а.с. 220-221), судом апеляційної інстанції встановлено, що звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_2 вказував на проживання у будинку АДРЕСА_1 з липня 2011 року разом з батьком, а тому суд першої інстанції надав невірну оцінку цьому рішенні суду, та, оскільки це не призвело до неправильного вирішення справи, воно не тягне за собою скасування рішення суду (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права та розгляд справи без належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, що є обов'язковою підставою для скасування рішення суду, колегією суддів встановлено наступне.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки.

Із системного аналізу та тлумачення положень статті 64 ЦК України та статей 38,44 ЦПК України випливає, що надане процесуальним законом право особі брати участь у справі через представника, передбачає вчинення представником від імені та виключно в інтересах особи певних юридичних дій, що позбавляє сторону або третю особу необхідності їх вчинення самостійно. Представляючи інтереси особи, представник не вчиняє будь-які дії в своїх інтересах, та відповідно, жодні рішення суду не стосуються його особистих прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 лютого 2017 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_7 представляти його інтереси та вести від його імені , у тому числі, цивільні справи з обсягом усіх прав, наданих законом позивачу. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Русавською Т.В., зареєстрована в реєстрі за №256 та видана без права передоручення повноважень третім особам строком на три роки і діє до 02 лютого 2020 року (т. 2 а.с. 107).

В матеріалах цивільної справи відсутнє повідомлення відповідача ОСОБА_2 про відкликання цієї довіреності, а тому вона є чинною.

20 серпня 2018 року суд належним чином повідомив представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 про призначення судового розгляду на 16 годину 30 хвилин 03 вересня 2018 року (т. 2 а.с. 164), а тому доводи відповідача про те, що його не було повідомлено про призначення справи до розгляду не знайшли свого підтвердження.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 03 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: