АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/408/19Головуючий по 1 інстанції Мельник І.О.
Категорія: 301030000 Доповідач в апеляційній інстанції Пономаренко В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

суддів Гончар Н.І., Пономаренка В.В., Сіренка Ю.В.

секретар Попова М.В.

за участю:

відповідача за первісним позовом ОСОБА_3

представника відповідача за

первісним позовом ОСОБА_4

представника третьої особи Рябоконь В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 травня 2018 року (постановленого суддею Мельник І.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, треті особи: Святошинське УП ГУНП України у м. Києві, Черкаський регіональний сервісний центр МВС України про витребування майна з чужого незаконного володіння і визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Святошинське УП ГУНП України у м. Києві про визнання добросовісним набувачем і визнання права власності на автомобіль,

:

в с т а н о в и л а :

14 вересня 2017 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Святошинське УП ГУНП України у м. Києві, Черкаський регіональний сервісний центр МВС України про витребування майна з чужого незаконного володіння і визнання права власності.

Позов обґрунтовано тим, що позивач передав в оренду автомобіль «Рено Кенго», сірого кольору, д/з НОМЕР_2, який належав йому на праві власності (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 13.01.2015 р. - ОСОБА_8. Останній 16.01.2017 р. повідомив ОСОБА_6 про викрадення вище вказаного автомобіля. Ним було подано до слідчого відділу Святошинського ГУНП у м. Києві заяву 17.01.2017 р. про вчинення кримінального правопорушення, про що відомості були внесені до ЄДДР за ч. 2 ст. 289 КК України.

У своїй позовній заяві він також вказує, що від його імені, але без його відома, 21.01.2017 р. було підписано договір комісії № 3976/17 000514, згідно якого ТОВ «СТО-Автоторгсервіс» () виступив Комісіонером, а ОСОБА_6 Комітентом. Відповідно до п.п. 1.1 п.1 даного договору Комітент передає, а Комісіонер приймає на себе обов'язки з реалізації транспортного засобу автомобілем марки «Рено Кенго», номер двигуна НОМЕР_4 номер кузову НОМЕР_1, сірого кольору, 2011 р.в.

Таким чином, 21.01.2017 р. вище зазначений транспортний засіб Комісіонером було відчужено ОСОБА_7. В подальшому 31.01.2017 р. СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві у відповідача даний транспортний засіб було вилучено та 24.04.2017 р. спірний автомобіль на підставі дозволу на видачу транспортного засобу Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 24.04.2017 р. було повернуто ОСОБА_3

Незважаючи на дані обставини, він вважає, що ОСОБА_3 володіє автомобілем марки «Рено Кенго», номер двигуна НОМЕР_4 номер кузову НОМЕР_1 сірого кольору, 2011 р.в. незаконно, оскільки набув його у власність на підставі попередньо підписаного договору комісії № 3976/17/000514 від 21.01.2017 р. Також згідно з висновком судової експертизи № 8-4/801 від 24.05.2017 р. судовим експертом Київського НДГКЦ МВС України Глобою Н.П. було встановлено, що підпис у вище вказаному договорі комісії навпроти прізвища ОСОБА_6 та його паспортних даних виконаний іншою особою. Позивач вважає, так як, автомобіль у нього було викрадено та знято з обліку без його дозволу, при цьому жодних дій щодо відчуження даного автомобіля він не вчиняв та нікого не уповноважував, просив суд витребувати автомобіль марки «Рено Кенго», номер двигуна НОМЕР_4 номер кузову НОМЕР_1 сірого кольору, 2011 р.в. у ОСОБА_3 та повернути, одночасно визнавши за ним право власності на вказаний автомобіль, а також просив зобов'язати Черкаський регіональний сервісний центр МВС України або іншу уповноважену особу перереєструвати спірний автомобіль з ОСОБА_3 на нього.

ОСОБА_6 звернувся до суду з заявами про уточнення позовних вимог, а саме, з'ясувавши, що спірний автомобіль згідно з витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна продовжує обліковуватися за ОСОБА_7, просив суд зобов'язати Черкаський регіональний сервісний центр МВС України або іншу уповноважену особу перереєструвати автомобіль марки «Рено Кенго» з ОСОБА_7 на ОСОБА_6 та витребувати автомобіль марки «Рено Кенго», номер двигуна НОМЕР_4, номер кузову НОМЕР_1, сірого кольору, 2011 р.в., у ОСОБА_3 та повернути його ОСОБА_6, або відшкодувати вартість автомобіля в розмірі 250000,00 грн., визнати право власності на автомобіль та витрати покласти на ОСОБА_3

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Святошинське УП ГУНП у м. Києві, про визнання його добросовісним набувачем та визнання за ним права власності на транспортний засіб. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 31.01.2017 р. в м. Черкаси, співробітниками Святошинського УП ГУНП у м. Києві у ОСОБА_3 було вилучено автомобіль марки «Рено Кенго», номеру кузова НОМЕР_1, сірого кольору, 2011 р.в. (надалі - Автомобіль; т/з), який належить йому на праві володіння, користування та розпорядження вказаним майном, згідно з нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Циндою Л.М. довіреностю від 25.01.2017 р., виданою ОСОБА_7 Вказаний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про реєстрацію т/з (технічного паспорту) НОМЕР_5, виданого Територіальним сервісним центром МВС України 7141, 24.01.2017 р. Таким чином, він фактично придбав у ОСОБА_7 вказане вище рухоме майно, оскільки повністю за нього розрахувався, про що свідчить відповідна розписка від 23.01.2017 р. У зв'язку із вище вказаними, 06.02.2017 ОСОБА_3 звернувся із заявою до начальника Святошинського УП ГУНП у м. Києві щодо повернення йому безпідставно вилученого у нього автомобіля та визнання потерпілим у кримінальному провадженні за № 0000434, яке було відкрито 18.01.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. Святошинським районним судом м. Києва 13.02.2017 р. було розглянуто клопотання слідчого Святошинського УП ГУ НП у м. Києві Пакулко О.О., яке було погоджене з прокурором Київської місцевої прокуратури № 8 Штуцем Н.Г., про накладення арешту на автомобіль у даному кримінальному провадженні (№ 0000434 від 18.01.2017 р.).

За результатами розгляду даної справи суддею Святошинського районного суду м. Києва - Петренко Н.О. було прийнято рішення відмовити слідчому Святошинського УП ГУ НП у м. Києві Пакулко О.О. у задоволенні вище значеного клопотання з тих підстав, що згідно з ч.5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. Звернувшись до Святошинського районного суду м. Києва зі скаргу на бездіяльність слідчого в провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 0000434 щодо неповернення тимчасово вилученого транспортного засобу, йому повернули тимчасово вилучене майно, а саме: автомобіль марки «Рено Кенго», номер кузову НОМЕР_1, сірого кольору, 2011 р.в., разом із свідоцтвом про державну реєстрацію даного транспортного засобу - особі, у якої його було вилучено, а саме: ОСОБА_3 Автомобіль йому повернуто, але на сьогодні зареєструвати спірний автомобіль у свою власність не може, оскільки він вважає себе добросовісним набувачем вказаного т/з та на момент його придбання не знав і не міг знати про відсутність у продавця, наприклад, прав на відчуження даного майна, а також був максимально обережним та обачливим, оскільки сума, за яку він придбавав автомобіль, для нього є значною. Не маючи фактично можливості реалізувати своє право власності (право володіння, користування та розпорядження) на спірний автомобіль, за який він повністю розрахувався із ОСОБА_7, вважає, що його законні права та інтереси порушені, а тому з метою їх відновлення та захисту, просив суд визнати його добросовісним набувачем автомобіля марки «Рено Кенго», номер кузова НОМЕР_1, сірого кольору, 2011р.в., а також визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «Рено Кенго», номер кузова НОМЕР_1, сірого кольору, 2011 р.в.

Рішенням Соснівського районного суду від 21 травня 2018 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_6 - відмовлено, в задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 володів, користувався та розпоряджався спірним автомобілем згідно з нотаріально посвідченою довіреністю від 25.01.2017 року, яка була йому надана ОСОБА_7 та посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Циндою Л.М., будь які правоустановлюючі документи, які б підтверджували право власності на даний автомобіль відсутні. На момент винесення рішення довіреність втратила чинність і суд не знаходить будь яких підстав для визнання добросовісним набувачем ОСОБА_3 та визнання за ним право власності на автомобіль.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та вважає, що у задоволені зустрічної позовної заяви йому відмовлено безпідставно, дане рішення було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3, користувався та розпоряджався спірним автомобілем згідно з нотаріально посвідченою довіреністю від 25.01.2017 pоку, яка йому була надана ОСОБА_7 та посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Циндою Л.М.

Суд першої інстанції не взяв до уваги факт, що перед тим, як довіреність на ім'я апелянта була видана, він фактично придбав у ОСОБА_7 вказане вище рухоме майно, оскільки повністю за нього розрахувався, про що свідчить відповідна розписка від 23.01.2017 pоку, копія якої була долучена до матеріалів даної справи.

ОСОБА_3 наголошує на тому, що між ним та ОСОБА_7 не було укладено письмового договору купівлі-продажу, оскільки у апелянта на тай час не було коштів на оформлення такого договору, проте всі істотні умови такого виду договору ними було досягнуто, зокрема, передача та прийняття рухомого майна, повна сплата його вартості.

Так, апелянт посилається на норму ст. 655 ЦК України - що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

На час здійснення фактичної купівлі-продажу спірного автомобіля у розшуку та під арештом він не перебував, відкритих кримінальних проваджень, де вищевказаний автомобіль був би речовим доказом, тоді ще не існувало, а єдиним власником даного рухомого майна, згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_5 від 24.01.2017 року був ОСОБА_7

Апелянт вказує, що він не знав і не міг знати про те, що ОСОБА_7 не мав права відчужувати спірний автомобіль, а тому апелянт вважає, що в разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Апелянт просить рішення Соснівського районного суду від 21.05.2018 р. у даній справі, в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на автомобіль - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні його вимоги про визнання добросовісним набувачем і визнання права власності на автомобіль задовольнити повністю, а у решті залишити дане рішення без змін.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постановлене рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно до вимог ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянт ОСОБА_3 оскаржує рішення Соснівського районного суду від 21.05.2018 року в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Святошинське УП ГУ НП у м. Києві про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на автомобіль, а тому колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_3

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимогах ОСОБА_3 суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, виходив з того, що спірний автомобіль марки «Рено Кенго», номер кузова НОМЕР_1, сірого кольору, 2011 року випуску ОСОБА_7 набув у власність на підставі договору купівлі-продажу №3976/17/000514 від 21.01.2017 року, який був укладений з ТОВ «СТО-Автоторгсервіс».

Вказаний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорту) НОМЕР_5, виданого Територіальним сервісним центром МВС України 7141, 24.01.2017 року.

Згідно з нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Циндою Л.М. довіреністю від 25.01.2017 року, виданою ОСОБА_7 - ОСОБА_3 користувався зазначеним автомобілем.

ОСОБА_7 відповідно до заяви № 111760131 від 25.01.2017 року зняв автомобіль з обліку.

У подальшому ОСОБА_3 користуючись довіреністю від 25.01.2017 року, виданою ОСОБА_7 - подав заяву про реєстрацію транспортного засобу, проте реєстрація не відбулася, оскільки 31.01.2017 року автомобіль був оголошений у розшук.

Відповідно до ст. 392 ЦК України - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Умовою задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів, що підтверджують його право власності на майно.

Чинний ЦК України, визначивши, що власник здійснює право власності своїм майном на свій розсуд, водночас не визначає конкретних доказів, якими останній має підтверджувати своє суб'єктивне право. Такими доказами відповідно до норм процесуального законодавства України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача. На сам перед підтверджувати наявність права власності в судовому процесі можуть правовстановлюючі документи.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 користувався та міг розпоряджатися спірним автомобілем згідно з нотаріально посвідченою довіреністю від 25.01.2017 року, що була йому надана ОСОБА_7 та посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Циндою Л.М. Будь-які правоустановлюючі документи, які б підтверджували право власності ОСОБА_3 на даний автомобіль відсутні.

Колегія суддів, як і суд першої інстанції не знаходить правових підстав для визнання добросовісним набувачем ОСОБА_3 та визнання за ним право власності на автомобіль. ОСОБА_3 не є власником майна в розумінні ст.392 ЦК України.

При цьому суд першої інстанції, як і колегія суддів, взяли до уваги факт, що перед тим, як довіреність на ім'я апелянта була видана, він фактично придбав у ОСОБА_7 вказане вище рухоме майно, оскільки повністю за нього розрахувався, про що свідчить відповідна розписка від 23.01.2017 pоку, але відповідного договору сторони щодо автомобіля не укладали.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта про застосування до спірних правовідносин положень ст.ст.334,397,655 ЦК України, оскільки вони є помилковими і не можуть бути застосовані в даних правовідносинах.

Так, згідно ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Встановлено, що договір між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 щодо спірного автомобіля не укладався, останній користувався та міг розпоряджатися автомобілем згідно з нотаріально посвідченою довіреністю від 25.01.2017 року, яка була йому надана ОСОБА_7 та посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Циндою Л.М., а тому ОСОБА_3 право власності на автомобіль не набув у розумінні ст.334 ЦК України.

ОСОБА_3 не є також правомірним фактичним володільцем автомобіля в розумінні ст.387 ЦК України.

Апелянт помилково посилається на застосування до спірних правовідносин норм ст. 655 ЦК України, яка визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, оскільки договір купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не укладався.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта стосовного того, що не було укладено письмового договору купівлі-продажу автомобіля з ОСОБА_7, оскільки у апелянта на тай час не було коштів на оформлення такого договору, проте всі істотні умови такого виду договору ними було досягнуто, зокрема, передача та прийняття рухомого майна, повна сплата його вартості. Апелянтом не ставились вимоги про визнання договору укладеним з зазначенням підстав цього.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження та обговорення колегією суддів, але вони не можуть бути підставою для зміни чи скасування судового рішення в оскаржуваній частині.

Колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому у відповідності до вимог ст.375 ЦПК України, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишає без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 травня 2018 року у даній цивільній справі - без змін.

В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 відмовлено, а тому колегія суддів, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати залишає за апелянтом.

Керуючись ст.ст.141,367,368,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, треті особи: Святошинське УП ГУНП України у м. Києві, Черкаський регіональний сервісний центр МВС України про витребування майна з чужого незаконного володіння і визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Святошинське УП ГУНП України у м. Києві про визнання добросовісним набувачем і визнання права власності на автомобіль - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, але на умовах та в порядку визначеному ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2019 року.

Судді: Гончар Н.І.

Пономаренко В.В.

Сіренко Ю.В.