Постанова

Іменем України

03 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 183/1452/15

провадження № 61-33551св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) -Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

третя особа за зустрічним позовом - Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - Національний банк України, про визнання кредитного договору недійсним,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року у складі судді Майної Г. Є. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Макарова М. О., Демченко Е. Л.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, який уточнило в процесі розгляду справи, та просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 3 500 467,66 грн і понесені судові витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» посилалося на те, що 23 серпня 2006 рокуміж Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 був укладений договір кредиту № 1/55-6 (далі - кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 80 000 євро зі сплатою 12 процентів річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 22 серпня 2016 року. В порушення вимог законодавства та умов кредитного договору ОСОБА_4 не виконував належним чином своїх зобов'язань, у зв'язку з чим в нього утворилася заборгованість, яка станом на 25 серпня 2015 року складала 140 434,49 євро, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 3 500 467,66 грн, з яких: 77 332 євро - залишок суми кредиту, що еквівалентно 1 927 576,12 грн, 63 102,49 євро - заборгованість за відсотками, що еквівалентно 1 572 891,55 грн.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом та просив визнати недійсним кредитний договір.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 посилався на те, що після підписання кредитного договору він не отримав кредитних коштів та оригіналу кредитного договору, а тому вважав зазначений договір неукладеним. Вказував, що сторонами не визначений розмір зобов'язання за кредитним договором та його еквівалент. Крім того, у разі відмови у задоволенні зустрічного позову, просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог банку, посилаючись на пункт 4.5 спірного кредитного договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області рішенням від 19 липня 2016 року відмовив у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» пропустило строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що згідно з частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для відмови в задоволенні позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 14 березня 2017 рокурішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року залишив без змін.

Мотивував рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому також виходив з того, що аргументи апеляційної скарги стосовно переривання позовної давності не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду. Ухвалення заочного рішення від 17 лютого 2014 року також не свідчить про цю обставину, оскільки воно прийняте за наслідками розгляду позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, а не позову банку про стягнення заборгованості.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У березні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» мотивована безпідставністю висновків судів про те, що ним пропущено позовну давність, оскільки застосування загальної позовної давності з моменту останнього погашення заборгованості за кредитним договором є незаконним та таким, що суперечить нормам матеріального права. Судами не враховано того, що 09 лютого 2009 року ОСОБА_4 направляв банку заяву про можливість реструктуризації кредитної заборгованості та внесення змін в графік погашення, тобто вчинив дію, яка призвела до переривання позовної давності, у зв'язку з чим перебіг позовної давності слід рахувати саме з цієї дати. Крім того не враховано той факт, що у серпні 2008 року банк звертався до позичальника з позовом про стягнення заборгованості, а ОСОБА_4 із зустрічним позовом в якому, серед іншого, просив зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором грошові суми з поточного рахунку та визнати незаконними нарахування пені та штрафів. Враховуючи наведене хибним є висновок апеляційного суду про те, що ухвалення заочного рішення від 17 лютого 2014 року не свідчить про переривання позовної давності.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив її відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що позов пред'явлений банком з пропуском позовної давності, а тому обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог. Суди правомірно виходили з умов договору щодо початку перебігу позовної давності, а не із строку дії кредитного договору. Він не вчиняв дій, що можуть свідчити про визнання боргу або іншого обов'язку в розумінні статті 264 ЦК України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року справу № 183/1452/15 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 23 серпня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 був укладений договір кредиту № 1/55-6 за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 80 000 євро зі сплатою 12 процентів річних на суму залишку заборгованості.

За змістом пункту 1.1 кредитного договору, погашення кредиту повинно здійснюватися згідно з графіком, рівними платежами у сумі 667 євро до 10 числа (включно) кожного місяця, починаючи з вересня 2006 року і до 22 серпня 2016 року (останній платіж - 627 євро).

Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту на фактичну заборгованість за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360), щомісячно в останній робочий день місяця без урахування останнього робочого та послідуючих неробочих днів місяця, а також в день дострокового повернення заборгованості за кредитом в повній сумі. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день повернення кредиту. Відсотки нараховуються з розрахунку факт/360 (пункт 2.4 кредитного договору).

Згідно з пунктом 2.4.1 кредитного договору сплата відсотків здійснюється у валюті кредиту на рахунок № НОМЕР_1 в Дніпропетровській обласній філії АКБСР «Укрсоцбанк» включно до 10-го числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані відсотки, а також в день дострокового повернення кредиту. Якщо 10-те число місяця є неробочим днем, то позичальник зобов'язаний сплатити суму нарахованих відсотків, згідно з пунктом 2.4 цього договору, у попередній робочий день.

В порушення вимог законодавства та умов кредитного договору ОСОБА_4 з липня 2007 року не виконував належним чином своїх зобов'язань, у зв'язку з чим в нього утворилася заборгованість, яка станом на 25 серпня 2015 року складала 140 434,49 євро, що за курсом НБУ еквівалентно 3 500 467,66 грн, з яких: 77 332 євро - залишок суми кредиту, що еквівалентно 1 927 576,12 грн, 63 102,49 євро - заборгованість за відсотками, що еквівалентно 1 572 891,55 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Рішення апеляційного суду оскаржене в касаційному порядку лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості, тому переглядається Верховним Судом лише в цій частині.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

У пункті 4.5 кредитного договору визначено, що в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, передбачених пунктами 3.3.9, 3.3.10, цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити відсотки за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення.

Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним Верховним Судом України у постанові від 20 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судами встановлено, що останній платіж за тілом кредиту та за процентами ОСОБА_4 здійснено 11 червня 2007 року, а тому, враховуючи правила визначені, пунктом 4.3 кредитного договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив через шістдесят днів, тобто з 09 вересня 2007 року.

В суді першої інстанції відповідач заявив про застосування позовної давності.

За вказаних обставин правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 09 вересня 2007 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, однак банк пред'явив позов лише 11 березня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

Аргументи касаційної скарги про неврахування судами того, що строк позовної давності переривався є безпідставними, оскільки подання заяви про реструктуризацію заборгованості не свідчить про визнання боргу, а умовами кредитного договору, який підписано сторонами, узгоджено питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання.

Доводи скарги про неврахування судами того, що у серпні 2008 року банк звертався до позичальника з позовом про стягнення заборгованості обґрунтовано спростовані апеляційним судом з посиланням на те, що ухвалення заочного рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2014 року не свідчить про перевивання позовної давності, оскільки зазначене рішення прийняте за наслідками розгляду позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, а не позову банку про стягнення заборгованості.

Суди попередніх інстанцій в цілому правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами. Разом з цим Верховний Суд визнає помилковим застосування судами позовної давності як підставу для відмови в задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача відсотків та пені, нарахованих за кредитним договором, після спливу строку кредитування. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк як кредитор позбавлений права нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, після спливу строку кредитування, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Проте, враховуючи, що окремі недоліки оскаржуваних судових рішень не вплинули на правильність правового результату вирішення справи, Верховний Суд, застосувавши правило частини другої статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат - не впливають.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року в частині вирішення первісного позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило