КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 758/2641/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9843/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Войтенко Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Київпастранс» Виконавчого органу Київської міської ради в особі філії Комунального підприємства «Київпастранс» Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо, третя особа: виконуючий обов'язки директора Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника Комунального підприємства «Київпастранс» в особі філії Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо - Юрко Ольги Євгенівни на рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 травня 2019 року,

встановив:

у лютому 2017 позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про звільнення від 03 лютого 2017 року, поновити його на роботі на посаді водія тролейбуса, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., посилаючись на те, що його було звільнено із займаної посади із порушенням норм чинного законодавства.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 травня 2019 року позов було задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення позивача, поновлено його на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 209 204 грн. 80 коп. та 3 000 грн. моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача - ОСОБА_6, ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що він працював у відповідача на посаді водія тролейбуса з 31.10.2005. Наказом №18 від 03.02.2017, який був підписаний виконуючим обов'язки директора ОСОБА_4, його було звільнено з роботи за прогули без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Наказом №21 від 06.02.2017 було змінено дату звільнення на 06.02.2017. Вказане звільнення він вважає незаконним, оскільки він в період з 14.11.2016 по 23.11.2016 хворів, про що йому було видано листок з тимчасової втрати працездатності. В зв'язку з цим позивач просив визнати незаконним та скасувати вказаний наказ про його звільнення, поновити його на посаді водія тролейбуса КП «Київпастранс» «Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо», відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., допустити негайне виконання рішення суму в частині поновлення на роботі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 травня 2019 року позов було задоволено частково - визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення позивача, наказ про зміну дати звільнення, поновлено його на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 209 204 грн. 80 коп., моральну шкоду в розмірі 3 000 грн., допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за 1 місяць.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач хворів з 14.11.2016 по 23.11.2016, з приводу чого звертався до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Оболонського району м. Києва і йому було видано листок тимчасової непрацездатності №381593. Оскільки вказана медична установа підтвердила факт видачі листка, який був наданий позивачем за місцем роботи та здійснено відповідачем виплату допомоги, звільнення позивача з роботи через два місяці після цього не можна вважати законним та таким, що відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а претензії з приводу неналежного оформлення листка не можуть свідчити про неповажність причин відсутності на роботі та не є підставою для встановлення факту прогулу.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки він не відповідає обставинам справи.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

За змістом частини першої статті 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Таке право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи і час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до пункту 8 ч. 1 статті 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» одним із принципів загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, є відповідальність роботодавців та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим Законом.

В ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначено, що підставою для фінансування страхувальників робочими органами відділень Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

За змістом ч. 1 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві; страхового випадку, зокрема, тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві;

Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

Відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року № 455 тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Листок непрацездатності видається громадянам України, іноземцям, особам без громадянства, які проживають в Україні і працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних представництвах та консульських установах.

Право видачі листків непрацездатності надається: лікуючим лікарям державних і комунальних закладів охорони здоров`я. Згідно з пунктом 1.5 не мають права видачі листків непрацездатності: лікарі: станцій (відділень) швидкої медичної допомоги; станцій переливання крові; закладів судово-медичної експертизи; бальнеогрязелікувальних, косметологічних та фізіотерапевтичних лікарень і курортних поліклінік; будинків відпочинку; туристичних баз; зубопротезних поліклінік (відділень); санітарно-профілактичних закладів; лікуючі лікарі лікувально-профілактичних закладів усіх форм власності при косметологічних втручаннях без медичних показань.

Видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність здійснюється лікуючим лікарем (фельдшером) при пред`явленні паспорта чи іншого документа, який засвідчує особу непрацездатного і не може бути платною послугою в закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності.

Відповідно до Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 листопада 2004 року № 532/274/136-ос/1406 листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв`язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності.

Як видно з матеріалів справи, позивач був відсутній на роботі з 14.11.2016 по 23.11.2016 та надав відповідачу листок непрацездатності №381593, виданий Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Оболонського району м. Києва. За зверненням відповідача до Київського міського відділення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування було проведено перевірку обґрунтованості видачі листків непрацездатності. За наслідками перевірки було встановлено, що листок непрацездатності №381593 на ім'я

ОСОБА_3 визнано необґрунтованим в зв'язку з відсутність медичної карти амбулаторного хворого в закладі охорони здоров'я, що є порушенням вимог п. 1.7 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року № 455, порушення наказу Міністерства охорони здоров'я від 14.02.2012 №110 «Про затвердження форми первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовується у закладах охорони здоров'я незалежно від форми власності та підпорядкування».

Відповідно до Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації 025/0 «Медична картка амбулаторного хворого», затвердженої наказом МОЗ України від 14.02.2012 №110 Форма № 025/о є основним первинним медичним документом хворого, який лікується амбулаторно або вдома, і заповнюється на усіх хворих при зверненні у заклад охорони здоров'я, який надає амбулаторно- поліклінічну допомогу. Форма № 025/о заповнюється в усіх амбулаторно-поліклінічних закладах, які ведуть амбулаторний прийом. На кожного хворого в поліклініці ведеться одна форма № 025/о незалежно від того, лікується він в одного чи декількох лікарів.

Саме відсутність такої медичної картки амбулаторного хворого Форма 025/0на ім'я ОСОБА_3 свідчить про те, що листок непрацездатності було видано йому необґрунтовано.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 не зміг вказати з приводу захворювання якого саме органу він звернувся до КНП «ЦПМСД №1» Оболонського району м. Києва, які скарги щодо свого стану повідомив лікарю, діагноз, який був встановлений лікарем, які лабораторно-діагностичні дослідження були йому призначені, які лікарські засоби чи лікувальні процедури були призначені лікарем. При зверненні до суду в позовній заяві позивач вказував, що захворів на гостре респіраторне захворювання (бронхіт), тоді як в судовому засіданні зазначив одночасно, що звертався з приводу захворювання підшлункової залози, печінки та апендициту одночасно.

Крім того, вказаний листок непрацездатності було видано позивачу не за місцем проживання та реєстраційного обліку (АДРЕСА_1), а за адресою: «м. Київ, вул. Малин.-7.а-49». Саме факт видачі значної кількості листків непрацездатності водіям вказаним закладом охорони здоров'я не за місцем їх проживання та реєстрації стало підставою для звернення відповідача для перевірки обґрунтованості їх видачі до Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відповідно до ст. 9 Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування».

Відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України 13.11.2001 №455 видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність здійснюється лікуючим лікарем (фельдшером) при пред'явленні паспорта чи іншого документа, який засвідчує особу непрацездатного і не може бути платною послугою в закладах охорони здоров'я незалежно від форми власності (п. 1.6).

Видача та продовження документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність, здійснюються тільки після особистого огляду хворого лікуючим лікарем (фельдшером), про що робиться відповідний запис у медичній карті амбулаторного чи стаціонарного хворого з обґрунтуванням тимчасової непрацездатності (п. 1.7).

Листок непрацездатності (довідка) в амбулаторно-поліклінічних закладах видається лікуючим лікарем (фельдшером) переважно за місцем проживання чи роботи. У разі вибору особою лікуючого лікаря і лікувально-профілактичного закладу не за місцем проживання чи роботи документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність, видаються за наявності заяви-клопотання особи, погодженої з головним лікарем обраного лікувально-профілактичного закладу, або його заступником, засвідченої підписом та круглою печаткою лікувально-профілактичного закладу (п. 1.9).

Особам, у яких тимчасова непрацездатність настала поза постійним місцем проживання і роботи (під час відрядження, санаторно-курортного лікування, відпустки тощо), листок непрацездатності (довідка) видається за місцем їх тимчасового перебування з дозволу головного лікаря лікувально-профілактичного закладу на число днів непрацездатності (п. 1.10).

Отже факт звернення позивача за видачею листка непрацездатності не за місцем свого постійного проживання та реєстрації також свідчить про необґрунтованість його видачі.

Доводи позивача, про те, листок тимчасової непрацездатності був прийнятий бухгалтерією відповідача, внаслідок чого йому виплачено матеріальну допомогу, не може бути підставою для задоволення позовних вимоги, оскільки така оплата має бути здійснена відповідно до ч. 1 та 2 ст. 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується: застрахованим особам, зазначеним у ч. 1 ст. 6 цього Закону, - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати.

Також не можна визнати належним доказом по справі лист, виданий адвокату Устенко І.Л. КНП «ЦПМСД №1» 16.02.2017, в якому вказується, що ОСОБА_3 дійсно звертався до Центру і йому було видано листок непрацездатності серії АДА №381593 з 14.11.2016 по 23.11.2016, оскільки сам факт видачі такого листка не заперечується сторонами, однак його видача була визнана в установленому законом порядку необґрунтованою. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» до функцій Фонду віднесено, зокрема, здійснення перевірки обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованим особам, у тому числі на підставі інформації з електронного реєстру листків непрацездатності.

Отже висновок суду першої інстанції про те, що на позивача не може бути покладено відповідальність за неналежне оформлення листка непрацездатності не відповідає встановленим по справі обставинам, оскільки відповідач не вказував про неналежне оформлення листка, а звернувся до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності для перевірки обґрунтованості його видачі.

З приводу своєї відсутності на роботі з 14.11.2016 по 23.11.2016 позивач надавав пояснення 12.01.2017, в яких зазначив, що він хворів, про що є свідки: родичі, сусіди, лікар, який видав йому листок непрацездатності №381593. Будь-яких інших поважних причин своєї відсутності на роботі позивач не зазначав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, прогулу без поважних причин.

В ст. 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII було ратифіковано Конвенцію Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, (далі - Конвенція). Згідно із ст. 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом п. 2 ст. 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В даному випадку, судом першої інстанції було зроблено висновок про наявність підстав для задоволення позову із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, який не відповідає встановленим по справі обставинам.

Враховуючи викладене, позовні вимоги, заявлені позивачем, задоволенню не підлягають, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи те, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідачу слід компенсувати сплачений ним при зверненні до суду апеляційної інстанції судовий збір.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Комунального підприємства «Київпастранс» в особі філії Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо - Юрко Ольги Євгенівни задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким Позов ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Київпастранс» Виконавчого органу Київської міської ради в особі філії Комунального підприємства «Київпастранс» Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо, третя особа: виконуючий обов'язки директора Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення.

Компенсувати Комунальному підприємству «Київпастранс» за рахунок держави шляхом списання з рахунку Державного казначейства України, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, судовий збір в розмірі 6 019 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 04 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді