КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/3242/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Сліпченка О.І., Сушко Л.П., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

17 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом, де просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на її утримання в розмірі 5 000 грн., щомісячно.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 1981 року.

Від спільного проживання мають повнолітніх дітей. Все своє життя вона піклувалась про чоловіка та дітей.

В даний час досягла пенсійного віку та отримує пенсію в розмірі 1 468,95 грн. За станом здоров'я потребує операції та не може працювати, щоб мати додаткові джерела доходу.

Тому її матеріальне становище є вкрай скрутним. Від свого чоловіка не отримує ніякої підтримки, він відмовляється оплатити операцію, хоча відповідач працює, отримує пенсію та може надавати їй матеріальну допомогу.

У добровільному порядку вона не може домовитись з відповідачем щодо її утримання. Враховуючи її потреби, необхідним є стягнення аліментів в розмірі 5 000 грн.

Рішенням Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що позивач отримує пенсію за віком в розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому суд приходить до висновку про те, що дохід позивача є нарівні прожиткового мінімуму, встановленого законом, та її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України.

Також відсутні в матеріалах справи докази того, що сторони не проживають разом, не ведуть спільного господарства, не мають спільний бюджет, відповідач чинить щодо позивача психологічне насилля.

Позивач не довела суду свої позовні вимоги, не заявила клопотання про витребування доказів у разі складнощів в їх отриманні.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального права при його ухваленні.

Просить рішення Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 17 липня 1981 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у Комінтернівському ЗАГС м. Харків, актовий запис №607 ( а.с. 11 ).

З довідки Києво-Святошинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України №5087 від 03 вересня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком з квітня по вересень 2018 року в розмірі 1 468,95 грн., щомісячно ( а.с. 18 ).

Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №4289 від 03 вересня 2018 року ОСОБА_1 станом на 03 вересня 2018 року відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» ніяких соціальних виплат не отримує ( а.с. 17 ).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків №944/10-13-11-01-19 від 07 вересня 2018 року, інформація про доходи ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2018 року по 2 квартал 2018 року відсутня ( а.с. 16 ).

Відповідно до ультразвукового дослідження сечового міхура №1059 від 12 вересня 2018 року вона має ознаки хронічного циститу ( а.с. 13 ).

Відповідно до довідки Комунального закладу «Первинної медичної допомоги» від 04 жовтня 2018 року ОСОБА_1 має хронічний холецистит-панкреатит та їй призначено оперативне лікування ( а.с. 15 ).

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання ( аліменти ) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із ч. 3, 4 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, місцевий суд обґрунтовано зазначив, що аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу ( ст. 76 СК України ), непрацездатність одного з подружжя, потреба в матеріальній допомозі, нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Отже, право на утримання ( аліменти ) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

При цьому, суд першої інстанції вірно встановив, що на час звернення до суду із позовом позивач не працює, отримує пенсію у розмірі 1 468,95 грн. та відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на момент подачі позовної заяви, становить - 1 435 грн., а відтак, вона має матеріальне забезпечення на рівні прожиткового мінімуму.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу, як того вимагають положення ч. 2 ст. 75 СК України.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст. 75 СК України, ст.ст. 13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального права при його ухваленні, зокрема, ст. 75 СК України, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що проживання з відповідачем однією сім'єю неможливе, оскільки вона потерпає від фізичного, психологічного та економічного насильства з його боку, їй необхідно провести хірургічні операції від яких залежить її життя та здоров'я, її пенсія незрівнянно мала з тими сумами, які необхідні для лікування та реабілітації, прожитковий мінімум забезпечує лише мінімальний набір товарів та послуг, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не є правовою підставою для задоволення як позовних так і апеляційних вимог.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко