Ленінський районний суд м.Харкова
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 жовтня 2019р. Справа №642/1743/16 Провадження №2/642/536/19
Суд у складі: Головуючого судді Секретаря Євтіфієв В.М.; Пшенична Т.М.;

За відсутності позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , за участі представника позивача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 ;

розглянув у відкритому судовому засіданні, справу за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», про встановлення факту окремого проживання та визнання особистої приватної власності майна, щодо якого позивачка заявляє вимоги про його поділ.

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звертається до суду з позовними вимогами до відповідача, а саме:

- встановити факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з липня 2013 року;

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 автомобіль Фіат Добло, р.н. НОМЕР_1 та автомобіль Део Ланос, р.н. НОМЕР_2 .

В мотивувальні зустрічних позовних вимог відповідач вказав: ОСОБА_2 за особисті кошти та не в період знаходження у шлюбі з ОСОБА_1 було набуто в особисту приватну власність наступне майно:

-автомобіль Део Ланос, р.н. НОМЕР_2 ;

-автомобіль Фіат Добло, р.н. НОМЕР_1 ;

Відповідно до Постанови ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»:

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсягспільно нажитого мата, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Правова позиція ВСУ від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17:

«... сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя»

Автомобіль ДеоЛанос був придбаний ОСОБА_2 06.08.2008 р,, в той час як шлюб з ОСОБА_1 ним було укладено лише через 4 місця після цього -14.11.2008 р.

Автомобіль був придбаний ОСОБА_2 для власних потреб, оскільки сім`ї на тойчас ще не існувало.

Кошти на придбання автомобіля ОСОБА_2 були витрачені також особисті.

У зв`язку з чим, даний автомобіль є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Стосовно автомобіля ФіатДобло, слід зазначити, що цей транспортний засіб був придбаний ОСОБА_2 вже після припинення фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_1

Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинились з липня 2013р.

В той час, як вказаний автомобіль було придбано ОСОБА_2 08.02.2014 р.

Вказаний автомобіль також було придбано ОСОБА_2 за особисті кошти, оскільки на час його придбання сім`я фактично припинила своє існування.

На час придбання автомобіля ФіатДобло ОСОБА_2 вже проживав окремо від ОСОБА_1 , з іншою жінкою - своєю новою дружиною.

Враховуючи викладене, даний автомобіль також не може вважатись спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В своїх зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 просить суд визнати спірне майно його особистою приватною власністю.

Позивач у наданому відзиву вказав:У позові Відповідач зазначає що ОСОБА_2 за особисті кошти було придбане майно в особисту приватну власність, а саме: автомобіль ДеоЛанос, р.н. НОМЕР_2 ; автомобіль ФіатДобло,р.н. НОМЕР_1 , та вказується на те що це майно було набуте не в період знаходження у шлюбі з ОСОБА_1 .

На що хочемо зазначити наступне, автомобіль ДеоЛаноср.н. НОМЕР_2 був придбаний 06 серпня 2008 році в кредит. 14 листопада 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 офіційно зареєстрували шлюб, після чого подружжя почало виконувати кредитні зобов`язання разом, за взаємною згодою та за рахунок спільних коштів.

До реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом, приймали спільні рішення. Після розірвання шлюбу Відповідач самостійно, без згоди Позивача, забрав автомобіль в особисте користування та відчужив на користь нової дружини, з метою уникнення розподілу.

Дійсно кредитні кошти на купівлю автомобіля були отримані ОСОБА_2 : до укладання шлюбу з ОСОБА_1 , але сплачувався та був повернутий за час шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя, тобто якщо би подружжя не виконало кредитних зобов`язань, не виплатило кредитні кошти, то майна взагалі не було.

Виходячи з того, що кредитні кошти за договором були використані для придбання автомобіля, яке відповідно використано в інтересах сім`ї та в силу ст. 61 ч.3 СК України дані кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому Позивачка несла солідарний обов`язок за зобов`язанням. Так, внаслідок придбання подружжям машини в кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір.

Згідно ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається.

Статтею 105 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, - майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Щодо автомобіля ФіатДобло, р.н.АХ7581ЕЕ то в позовній заяві зазначається що автомобіль придбавався ОСОБА_2 за свій власний рахунок під час окремого проживання від дружини з іншою жінкою, тобто коли фактичні шлюбні відносини між подружжям припинились.

Відповідно до ст. 119. Сімейного Кодексу України режим окремого проживання подружжя здійснюється за заявою подружжя або позовом одного з них до суду, де суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

Тобто, перебуваючи у шлюбі ОСОБА_2 мав можливість звернутися до суду з заявою про встановлення факту окремого проживання, однак не звертався так, як на той час ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали разом, що підтверджується Рішенням Київського районного суду м.Харкова в якому зазначено що з червня 2014 року між сторонами шлюбні відносини повністю припинені.

На даний час в такий спосіб ОСОБА_2 намагається уникнути розподілу спільного майна подружжя.

Також зауважуємо що автомобіль був придбаний 08 лютого 2014 року, а подружжя розлучились 24 листопада 2014 року.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 57 Сімейного Кодексу майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договор дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Договір між подружжям про те що автомобіль ДеоЛаноср.н. НОМЕР_2 є приватною власністю не укладався, щодо закону то вище перелічених випадків у ОСОБА_2 також не було.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тлумачення ст.61 СК свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

У постанові Великої палати ВС від 21.11.2018 у справі №372/504/17 зроблено висновок, що «у ст.60 СК закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК. У ч.І ст.70 СК встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує»

Тому вимоги відповідача у зустрічному позові відмовити у повному обсязі.

Представник позивача зустрічні позовні вимоги не визнав. Вказав, обставини викладені у відзиву.

Представник відповідача на зустрічних позовних вимогах наполягав. В поясненні вказав обставини викладені в мотивуванні позовних вимог.

Судом на підставі досліджених доказів встановлені наступні факти та обставини:

Свідок ОСОБА_5 у вільних поясненнях наданих суду вказала, що ОСОБА_6 вона знає. Вони живуть разом з червня 2013 року. Вона давала ОСОБА_1 кошти на придбання автомашини «Фіат Дубло» для перевезення продуктів. У них четверо дітей, двоє спільних, та двоє від перших шлюбів. Шлюб вони уклали в 2015 році, т.я. ОСОБА_1 був у іншому шлюбі. Автомобіль Ланос вона придбала у 2015р.

Свідок ОСОБА_7 у вільних пояснення вказав, що його брат ОСОБА_1 живе з ОСОБА_8 з червня 2013р. Автомашину ДеоЛанас брав в кредит до шлюбу, а Фиат Дубло під час проживання з ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_11 у своїх вільних поясненнях вказала, ОСОБА_12 проживає з ОСОБА_13 з червня 2013 року разом з чотирма дітьми. Вона давала донці кошти на придбання автомашини Фіат у 2014р.

Свідок ОСОБА_14 у вільних поясненнях вказала, що з червня 2013 року проживає з ОСОБА_8 .

Згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2014р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.11.2008р., який було розірвано 24 листопада 2014р.

Згідно договору купівлі-продажу від 14 лютого 2014р. відповідачем було придбано автомобіль Fiaт Doblo, 2012 р.в. кузов № НОМЕР_3 , р/н НОМЕР_1 .

Крім того, відповідачем було придбано автомобіль Daewoo Lanos, 2008 р.в. шасі (кузов) № НОМЕР_4 , р/н НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 .

Згідно до звіту вартість автомобіля Daewoo Lanos, 2008 р.в. шасі (кузов) № НОМЕР_4 , р/н НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 складає 94030.00грн.

Після розірвання шлюбу Відповідач уклав 17 жовтня 2015р. шлюб з ОСОБА_15 , що свідчить свідоцтво про шлюб від 13 березня 2018р. Серія НОМЕР_5 .

Дослідив та оцінив у сукупності докази матеріалів справи, суд вважає:

За вимогами ст..3 СК України визначено: Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Як встановлено судом, сторони з червня 2013 року не проживали разом, а тому не мали спільного побуту та не мали взаємних прав та обов`язків. Таким чином, на думку суду неможна вважати сторони, що вони в червні 2013 року були особами які складають сім`ю, хоча і перебували у зареєстрованому шлюбу. Крім того, сам по собі факт перебування осіб у зареєстрованому шлюбі не породжує правового визначення сім`я.

Таким чином суд вважає, окреме проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з липня 2013 року.

За вимогами статей 61, 63, 69, 70, 71 СК України:

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, як інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

З урахуванням викладених статей, спільним майном, є майно, яке придбанно сторонами які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки і за спільні кошти.

Як встановлено судом, автомобіль Део Ланос, р.н. НОМЕР_2 , не можна визнати особистою власністю відповідача, т.я на час звернення з зустрічним позовом вказаного автомобіля не було у власності сторін, т.я. було продано відповідачем.

Як зазначають свідки та визнає відповідач, автомобіль Fiaт Doblo, 2012 р.в. кузов № НОМЕР_3 , р/н НОМЕР_1 , небуло придбано за власні кошти відповідача.

Згідно ст. 57 Сімейного Кодексу майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договор дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Таким чином, враховуючи вимоги статті 57 СК України, суд вважає, що вказані автомобілі не є особистою власністю відповідача.

Щодо вироку суду від 04.10.2017р. суд вважає що вказаний доказ є недопустимий

Керуючись ст.11, 15, 62, 81, 169, 203, 213, 215, 223. 226, 259, 263, 265, 282-284, 289, ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», про встановлення факту окремого проживання та визнання особистої приватної власності майна, щодо якого позивачка заявляє вимоги про його поділ, задовольнити частково.

Вважати окремим проживанням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням шлюбних відносин з липня 2013р.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , судові витрати з судового збору у сумі 384.20грн.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі Апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення або виклику учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільно-процессуального кодексу України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського Апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 08 жовтня 2019р.

Суддя: В.М.Євтіфієв