ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2398/19 Справа № 210/2564/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 жовтня 2018 року, яке постановлено суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 19 жовтня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», третя особа без самостійних вимог на предмет спору на боці позивача, - Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі, визнання розпорядження про простій незаконним, стягнення моральної шкоди, спричиненої невиплатою заборгованості.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вона працювала в шахтоуправлінні з підземного видобутку руди (на правах шахт) гірничого департаменту ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» у якості роздавальника вибухових матеріалів (підземного) дільниці №22 (заряджання глибоких свердловин та видачі вибухових матеріалів).

12 лютого 2016 року, після її тривалої хвороби, з 29 грудня 2015 року по 08 лютого 2016 року, її, у присутності голови Первинної профспілкової організації Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» ОСОБА_2, ознайомили з розпорядженням по ШУ ГД ПАТ «АМКР» № 409 від 11 лютого 2016 року, яким було визначено, що час її знаходження на підприємстві з 12 лютого 2016 року є для неї простоєм не з вини працівника.

Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, виходячи з того, що ані власник або уповноважений ним орган, ані інші посадові особи не повідомляли її про початок простою. Навпаки, відповідач самостійно, не допустивши її до виконання роботи, визначив період невиконання нею роботи за своєю професією, як простій, не з вини працівника.

Зауважує на тому, що зупинення роботи дільниці №22 (заряджання глибоких свердловин та видачі ВМ) ШУ ГД ПАТ «АМКР», або Шахтоуправління в цілому, з 12 лютого 2016 року не відбувалося.

Скорочення професії зі штатного розпису також не є приводом для встановлення простою.

Позивач вважає, що визначення відповідачем періоду її знаходження на роботі з 12 лютого 2016 року по 03 березня 2016 року, як простій не з вини працівника, не відповідає вимогам норм закону, так як був відсутній сам факт простою, оскільки відсутні умови, передбачені законом для його визначення та впровадження.

Вказаним розпорядженням по ШУ ГД ПАТ «АМКР» №409 від 11 лютого 2016 року їй визначили місце знаходження протягом робочого часу на підприємстві, - червоний куток ШУ ГД ПАТ «АМКР», тобто фактично вона була відсторонена від своєї основної роботи у якості роздавальника вибухових матеріалів (підземного) дільниці №22 (заряджання глибоких свердловин та видачі вибухових матеріалів).

За час простою з 12 лютого 2016 року по 03 березня 2016 року їй, як за простій не з вини працівника, виплачувалась тарифна ставка. Між тим, оскільки простою не з вини працівника не було, вважає що з відповідача підлягає стягненню різниця в заробітку за час виконання нею нижче оплачуваної роботи між її середньою заробітною платою та тарифною ставкою, яку їй сплачували за цей період. Вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, яка завадана їй протиправними діями відповідача.

Уточнивши позовні вимоги позивач просила суд визнати незаконним розпорядження по Шахтоуправлінню з підземного видобутку руди (на правах шахт) гірничого департаменту Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» за № 409 від 11 лютого 2016 року та зобовязати позивача скасувати його.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь позивача грошову суму в розмірі 430 грн. 46 коп., як різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи між середньою заробітною платою та тарифною ставкою за період з 12.02.2016 року по 03.03.2016 року без врахування податків та обовязкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.03.2016 року до дня ухвалення рішення в розмірі 125352,18 грн. без врахування податків та обовязкових платежів та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 жовтня 2018 року позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог з тих підстав, що судом першої інстанції допущено неповне зясування обставин справи, оскільки судом при ухваленні рішення не враховано, що ані власник або уповноважений ним орган, ані інші посадові особи не повідомляли її про початок простою.

Відповідач самостійно, не допустивши її до виконання роботи, визначив період невиконання нею роботи за своєю професією, як простій, не з вини працівника.

Зауважує на тому, що відповідно до вимог ст.34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами, однак зупинення роботи дільниці №22 (заряджання глибоких свердловин та видачі ВМ) ШУ ГД ПАТ «АМКР», або Шахтоуправління в цілому, з 12 лютого 2016 року не відбувалося, тобто відсутній факт простою.

Позивач посилається на те, що скорочення професії зі штатного розпису також не є приводом для встановлення простою.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись за законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» - ОСОБА_4, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, представника Первинної профспілкової організації Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» - ОСОБА_5, який підтримав доводи апеляційної скарги позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала в шахтоуправлінні з підземного видобутку руди (на правах шахт) гірничого департаменту ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» у якості роздавальника вибухових матеріалів (підземного) дільниці № 22 (заряджання глибоких свердловин та видачі вибухових матеріалів) (а.с.6 зворот).

Відповідачем було прийнято наказ №1132 від 22 вересня 2015 року «Про внесення змін в штатний розклад шахтоуправління з підземного видобутку руди на правах шахт)», яким у звязку зменшенням обємів видаваємих та використовуємих вибухових матеріалів при виробництві гірничих порід підземним способом, а також удосконаленням процесу переміщення вибухових матеріалів змінюється штатний розклад шляхом виключення 4 одиниць роздавальників вибухових матеріалів (підземних) з 07.12.2015 року (а.с.29-32).

Відповідно до п.2.3. зазначеного наказу про майбутнє вивільнення, повязане з виключенням штатних одиниць, працівники мали були повідомлені персонально з одночасним наданням пропозиції іншої роботи із числа вакансій, що є на підприємстві (а.с.29).

Позивач була ознайомлена з вказаним наказом 25 вересня 2015 року, що засвідчено у Протоколі ознайомлення персоналу (а.с.33).

Згідно складеного Протоколу від 28 вересня 2015 року, на підприємстві було розглянуто питання про визначення робітників шахтоуправління з підземного видобутку руди (на правах шахт), що мають переважне право на залишення на роботі у звязку зі змінами в організації виробництва і праці у відповідності з наказом по підприємству від 22 вересня 2015 року №1132 (а.с.68-72).

З вказаного протоколу вбачається, що Комісія, керуючись нормами ст.42 Кодексу законів про працю щодо робітників що мають більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, а також враховуючи право тих, хто мав гарантії при вивільнені, прийняла рішення про вивільнення, зокрема, ОСОБА_1 (а.с.70).

08 жовтня 2015 року позивач була попереджена про майбутнє вивільнення не раніш ніж 07 грудня 2015 року з пропозицією іншої роботи, про що засвідчено її підписом (а.с.34-34 зворот, 35-37).

На засіданні профспілкового комітету 28 грудня 2015 було прийнято рішення про направлення відмови до адміністрації ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» про надання згоди на звільнення з підприємства ОСОБА_1 посилаючись на те, що позивач має переважне право на залишення на вказаній роботі (а.с.43-44).

З 29 грудня 2015 року по 08 лютого 2016 рік позивач перебувала на лікарняному, тому своєчасну процедуру вивільнення здійснити було неможливо, у відповідності до вимог ст.40 Кодексу законів про працю, які забороняють звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

11 лютого 2016 року відповідачем було видано розпорядження від № 409 «Про простій не з вини працівника і про визначення дислокації робочого місця», яким вирішено час знаходження роздавальника вибухових матеріалів (підземної) дільниці №22 ОСОБА_1 на підприємстві з 12 лютого 2016 року вважати простоєм не з вини працівника (а.с.157а-157б)

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про визнання розпорядження про простій незаконним, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі, стягнення моральної шкоди, спричиненої невиплатою заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що на підприємстві відповідача був простій для посади, яку займала позивач.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст.6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-V, відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України, всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Відповідно ст.2-1 КЗпП України, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно, зокрема, від членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за іншими ознаками.

Згідно ст.34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Колегія суддів вважає, що відповідачем по справі було порушено процедуру щодо оголошення простою позивачу, оскільки були відсутні передбачені ст. 34 КЗпП України умови для оголошення простою, тобто зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

При цьому посилання суду першої інстанції на те, що у звязку з перебуванням позивача з 29 грудня 2015 року по 08 лютого 2016 рік на лікарняному, було неможливо провести своєчасну процедуру її вивільнення у відповідності до вимог ст.40 Кодексу законів про працю, які забороняють звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, не є підставою для оголошення простою, коли були відсутні передбачені ст. 34 КЗпП України умови для цього.

З огляду на наведене вище колегія суддів вважає, що розпорядження по Шахтоуправлінню з підземного видобутку руди (на правах шахт) гірничого департаменту Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» за № 409 від 11 лютого 2016 року підлягає визнанню незаконними.

У звязку з безпідставним оголошенням позивачу простою у роботі, вона не отримувала від відповідача належної їй заробітної плати, яку отримувала б у тому випадку, якби не перебувала на простої.

Так, відповідно дорозпорядження по Шахтоуправлінню з підземного видобутку руди (на правах шахт) гірничого департаменту Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» за № 409 від 11 лютого 2016 року, яке колегія суддів вважає незаконним, позивачу по справі виплачувалась тарифна ставка, а не середній заробіток.

У звязку із зазначеним вище, колегія суддів вважає, що у звязку з оголошенням позивачу незаконного простою, відповідач зобовязаний оплатити ОСОБА_1 різницю в заробітку за час простою між середньою заробітною платою та тарифною ставкою, яку позивачу сплачували за період, який був обумовлений незаконним простоєм.

Визначаючи розмір різниці в заробітку позивача за час простою між середньою заробітною платою та тарифною ставкою, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачу по справі за 7 днів простою було виплачено 1198,30 грн., що не оспорюється сторонами по справі.

Так, порядок обчислення середньої заробітної плати, у тому числі у випадку виплати за період простою, встановлений Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до розділу ІІ вказаної постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до довідки про середній заробіток, наданої відповідачем по справі, розмір середньоденної заробітної плати позивача, нарахованої відповідно до п.8 Порядку за грудень 2015 та січень 2016 року, тобто за два останні місяця її роботи, які передували початку простою становив 232,68 грн., розмір середньогодинної заробітної плати становив 29.09 грн. (а.с.94)

Як вбачається із матеріалів справи, фактичним графіком роботи позивача передбачені денні, вечірні та нічні зміни різної тривалості (8,7 та 9 годин відповідно), які були застосовані в розрахунковому періоді (грудень 2015 та січень 2016 року), тому при здійсненні розрахунків середнього заробітку позивача необхідно використовувати середньогодинний заробіток.

Отже, розрахунок різниці в заробітку позивача за час простою між середньою заробітною платою та тарифною ставкою буде виглядати наступним чином: 1309,05 грн. (розмір середньої заробітної плати, яка повинна була бути виплачена позивачу за час простою з розрахунку - 45 (годин простою)*29,09 грн. (середньогодинний заробіток) 1198,30 грн. (фактично виплачена заробітна плата) = 110,75 грн.

Таким чином, розмір заробітної плати, що не доплачений позивачу за період незаконного простою становить 110,75 грн.

Колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням положення частини другої статті 117 КЗпП України, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Відповідно до п.20 Постанови Верховного Суду України від 08.02.2018 року (справа № 344/8870/16-ц), установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Вищевказаний аналіз норм матеріального права відображено у Постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16, Постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 61-16194ск18.

Як убачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 03.03.2016 року відповідач не провів виплату всіх належних сум, а саме невиплаченою залишилась недоплачена заробітна плата за період з 12.02.2016 року по 03.03.2016 року, в сумі 110,75 грн.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" надав Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013року №8-рп/2013.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки при звільненні здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Згідно з розділом 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати: усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатності.

Відповідно до п.8 розділу 4 Порядку: нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до абз. 3 п. 8 ОСОБА_6 праці та соціальної політики України № 247/13/8409 від 24.09.2009 року: середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, період, за який з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку становить з 04.03.2016 року по 27.02.2019 року.

Розмір середньоденної заробітної плати позивача перед звільненням, яке відбулося 03.03.2016 року, згідно довідки відповідача від 18.06.2015 року становив 191,67 грн.

Середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді становить 748 день.

Отже, загальний розмір середнього заробітку за часу затримки виплати недоплаченої заробітної плати позивача, за період з 04.03.2016 року по 27.02.2019 року становить: 748 днів х 191,67 грн.= 136789,18 грн., де 748 днів це період затримки розрахунку з виплати середнього заробітку з 04.03.2016 року по 27.02.2019 року, 191,67 грн.- це середньоденна заробітна плата.

Слід зауважити, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З врахуванням конкретних обставин справи та часткового задоволення вимог ОСОБА_1 щодо розміру належних їй при звільненні сум, а також необхідності застосування вимог розумності і справедливості, принципу співмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром належних звільненому працівникові сум, враховуючи розмір спірної суми, на яку позивач мала право, а саме 1309,05 грн. розмір середньої заробітної плати за період простою, з яких 1198,30 грн. відповідачем сплачено і стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 110,75 коп. частки, яку вона становила у заявлених вимогах, 136789,18 грн., тобто, розмір заявлених вимог більше ніж у сто разів перевищує розмір суми, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача та неістотність цієї частки порівняно із розміром середньої заробітної плати позивача на момент її звільнення, а саме 191,67 грн., колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10 000 грн.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду, яка спричинена відповідачем порушенням прав позивача у сфері трудових відносин, що є підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

На думку колегії суддів, з урахуванням характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та істотності вимушених змін у життєвих стосунках позивача та конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили з урахуванням положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1000 грн. моральної шкоди.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, яким визнати незаконним розпорядження по Шахтоуправлінню з підземного видобутку руди (на правах шахт) гірничого департаменту Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» за № 409 від 11 лютого 2016 року, стягнути з відповідача на користь позивача грошову суму в розмірі 110 грн. 75 коп., як різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи між середньою заробітною платою та тарифною ставкою за період з 12.02.2016 року по 03.03.2016 року без врахування податків та обовязкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04 березня 2016 року до 27 лютого 2019 року в розмірі 10000 грн. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції 1653,60 грн. (551,20*3) та розгляд справи в суді апеляційної інстанції 2480,40 грн., а разом - 4134 грн., оскільки позивач по справі звільнена від сплати судового збору, а рішення суду ухвалено на її користь.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383,386 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 жовтня 2018 року скасувати та постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», третя особа без самостійних вимог на предмет спору на боці позивача, - Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі, визнання розпорядження про простій незаконним, стягнення моральної шкоди, спричиненої невиплатою заборгованості.

Визнати незаконним розпорядження по Шахтоуправлінню з підземного видобутку руди (на правах шахт) гірничого департаменту Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» за № 409 від 11 лютого 2016 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 110 (сто десять) грн. 75 коп., як різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи між середньою заробітною платою та тарифною ставкою за період з 12.02.2016 року по 03.03.2016 року без врахування податків та обовязкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.03.2016 року до 27 лютого 2019 року в розмірі 10000 (десять тисяч) грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави судовий збір за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанції в сумі 4134 (чотири тисячі сто тридцять чотири) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: