Справа № 462/1650/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1343/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 06 червня 2018 рокув складі судді Палюх Н.М. в справі за позовомОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та володінні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

встановила:

В березні 2014 року позивач ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, з врахуванням заяви про зміну позовних вимог просила усунути їй перешкоди у користуванні та володінні квартирою № 4 в будинку № 12 по вул. Озерній у м. Львові шляхом визнання відповідача ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Вимоги обгрунтовувала тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1. У 1996р. її сестра відповідач ОСОБА_4 виїхала на постійне місце проживання за кордон у Грецію. За її згодою і лише для того, щоб відповідач мала місце реєстрації в Україні, ОСОБА_4 була зареєстрована в спірній квартирі. Разом з тим, відповідач не користується вказаною квартирою з часу її реєстрації з 12.09.2005р. та не приймає участі в утриманні спірного житла і сплаті комунальних послуг, хоча перешкод в користуванні спірним жилим приміщенням їй ніколи і ніхто не чинив.

Відповідач є рідною сестрою позивачки та донькою колишнього співвласника вказаної квартири ОСОБА_6, який помер 09.06.2009 року. З часу виїзду у Грецію і станом на 2018 рік вона приїжджала додому у м. Львів лише один раз у 2015 року. Після смерті батька сторін, позивач разом зі своєю донькою стали співвласниками спірної квартири. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 06 червня 2018 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та володінні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування квартирою № 4 у будинку № 12 по вул. Озерній у м. Львові.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_3, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає незаконним та необґрунтованим таким, що прийняте з порушенням норм матеріального тат процесуального права, без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та належної оцінки доказів.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не дослідив те, що відповідач ОСОБА_4 періодично приїжджала в Україну та проживала у спірній квартирі, на час смерті її батька, який був співвласником 1/3 частини квартири, проживала та була зареєстрована у квартирі, тому вважається такою, що прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті батька.

Незважаючи на відсутність реєстрації права власності, спадщина, до складу якої входить 1/3 частина спірної квартири, належить відповідачу з часу відкриття.

Звертає увагу на те, що з 1996 року була змушена працювати за межами України, однак стабільно два рази в рік приїжджала до своєї доньки та батька, в цей час проживала в спірній квартирі, надавала допомогу сестрі та батьку, висилала гроші, продукти, речі особистого вжитку, при цьому вислані кошти позивач витрачала на власні та батькові потреби, а також оплату комунальних послуг.

Для оформлення спадщини звернулася в нотаріальну контору, однак дізналась про те, що батько в 2003 році склав заповіт, за яким усе своє майно заповів позивачці.

При цьому, від нотаріуса дізналась, що має право на обовязкову частку, оскільки на час відкриття спадщини була особою пенсійного віку, однак, заочним рішення Залізничного районного суду м. Львова усунена від права на спадкування обовязкової частки.

Рішення про усунення від права на спадкування обовязкової частки оскаржила в апеляційному порядку, таке було скасоване рішенням Апеляційного суду Львівської області від 02.12.2015 року.

Вважає, що саме факт прийняття нею спадщини зумовив подання позивачем даного позову.

Звертає увагу, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною, однак зазначені обставини залишились поза увагою суду.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 06 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, провести розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Звертаючись із позовними вимогами ОСОБА_7 свої доводи зводила до того, що відповідач ОСОБА_4 понад вісім років не користується спірною квартирою, коштів на сплату за отримання квартири не вносила, просила визнати її такою, що втратила право користування квартирою.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 з дня реєстрації, а саме з 2005 року не користується квартирою № 4 у будинку №12 по вул. Озерній у м. Львові та не приймає участі в утриманні такої без поважних причин, хоча перешкод в користуванні квартирою їй ніколи і ніхто не чинив.

Врахувавши те, що припинення права власності особи на житлове приміщення припиняє право членів її сім'ї на користування спірною квартирою, суд прийшов висновку, що відповідач, як член сім"ї колишнього власника ОСОБА_6, який помер 09.06.2009 року, втратила право користування квартирою № 4 будинку № 12 по вул. Озерна у м. Львові.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

З довідки з місця проживання про склад сім»ї і прописку вбачається, що квартира № 4 на вул.Озерній, 12 у м. Львові складається з двох жилих кімнат площею 32,0 кв.м., кухні площею 6,6 кв.м., з комунальними вигодами, належить на праві приватної власності ОСОБА_5, в квартирі зареєстровані пятеро осіб: позивачка ОСОБА_5 з донькою ОСОБА_8, відповідачка ОСОБА_4 та її донька ОСОБА_9 і внучка ОСОБА_10 (а.с.7).

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрована у квартирі з 12.09.2005 року.

Позивач ОСОБА_7 є рідною сестрою відповідача ОСОБА_4 та дочкою покійного ОСОБА_4, який був співвласником квартири № 4 на вул. Озерній, 12 у м. Львові (а.с. 51).

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 27.10.1997 рокуАДРЕСА_2 на вул. Озерній, 12 у м. Львові належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (а.с.9).

28.08.2003 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким належну йому на праві приватної власності частку квартири № 4 на вул. Озерній, 12 у м. Львові заповів своїй доньці ОСОБА_5 (а.с.11).

09.06.2009 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ № 180649, актовий запис № 3184 (а.с. 12).

09 червня 2009 року відкрилася спадщина після смерті ОСОБА_6 на належне йому майно, а саме 1/3 частини квартири № 4 в будинку № 12 на вул. Озерній у м. Львові.

Позивач ОСОБА_5 у встановленому законом порядку та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.09.2014 року оформила право на спадщину та є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_6

До дня смерті ОСОБА_6 проживав разом зі своєю донькою ОСОБА_5 за адресою: м.Львів, вул. Озерна, 12/4, яка опікувалась ним, забезпечувала всім необхідним, організовувала і оплачувала лікування, так як він хворів.

Зазначені обставини також підтверджені поясненнями ОСОБА_11, наданими в якості свідка.

З акту ЛКП «Сяйво» від 12.02.2014 року вбачається, що відповідач ОСОБА_4 в квартирі №4 в будинку 12 на вул. Озерній у м. Львові не проживала, а була лише зареєстрована, комунальних послуг не сплачувала (а.с. 8).

Правовідносини між сторонами врегульовані низкою судових рішень.

Так, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 02.12.2015 року скасовано заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04.06.2014 року, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування обов»язкової частки усього майна після смерті ОСОБА_6, який помер 09.06.2009р.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22.04.2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11.10.2016 року залишено без змін, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5, посвідченого 28.08.2003р. державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_12, зареєстровий № 1-2229 - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27.03.2017 року, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.10.2017 року залишено без змін, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, з участю третьої особи Першої Львівської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності в порядку спадкування - відмовлено.

Обставини встановлені зазначеними судовими рішеннями не доказуються в силу вимог ст. 82 ЦПК України та мають преюдиційне значення у правовідносинах між сторонами.

Таким чином, суд першої інстанції беззаперечно встановив, що відповідач ОСОБА_4 з дня реєстрації з 2005 року не користується квартирою № 4 у будинку № 12 на вул. Озерній у м.Львові та не приймає участі в утриманні такої без поважних причин, доказів чинення їй перешкод з цього приводу остання не подала.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР можна дійти висновку що положення статей 383, 391, 406 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідач ОСОБА_4 була членом сім"ї свого померлого батька, однак не є членом сім»ї позивача - співвласника квартири АДРЕСА_3, ніколи з нею не проживала, не була пов»язана спільним побутом та не мала взаємних прав та обов»язків, доказів про намагання вирішити питання внесення плати за користування помешканням за комунальні послуги, за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній, остання не подала.

Таким чином, колегія суддів враховуючи те, що відповідач ОСОБА_4 була зареєстрована в 2005 року в квартирі № 4 будинку № 12 на вул. Озерній у м. Львові, як член сім»ї співвласника свого батька ОСОБА_6, який свою частину спірної квартирі заповів позивачу ОСОБА_5 та помер 09.06.2009 року, погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідач втратила право користування квартирою № 4 будинку № 12 на вул. Озерна у м. Львові.

Доводи апеляційної скарги з приводу прийняття спадщини відповідачем колегія суддів не приймає до уваги оскільки такі не входять в предмет доказування у спірних правовідносинах та досліджувались судами різних інстанцій у межах інших судових справ.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в звязку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 06 червня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 березня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_13