ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 лютого 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/2531/18

Головуючий у першій інстанції - Хоменко Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/267/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.

із секретарем - Зіньковець О.О.,

сторони: позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2018 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного тексту - 28.11.2018) у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування позову посилалась на те, що у 2017 році між сторонами було укладено Угоду про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки, перед укладанням якої працівники банку з умовами кредитування належним чином не ознайомили позивача, оформлення кредиту зайняло пів години, після чого останній було вручено кредитний договір, який не було прочитано позичальником із-за дрібного шрифту, та підписано, надіючись на добросовісність працівника банку. Позивач посилається, що банк скориставшись необізнаністю позивача навмисно не дотримав та грубо порушив вимоги діючого законодавства щодо надання позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту.

У позові зазначає, що не отримувала довідку чи повідомлення з інформацією встановленою відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», свій підпис не ставила, інформація до її відома не доводилась.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема, щодо плати комісії за обслуговування кредитної заборгованості, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Позивач посилається, що під час укладання кредитного договору було порушено ряд норм встановлених ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про третейські суди», ЗУ «Про захист персональних даних».

В позові ОСОБА_2 просила визнати недійсним Кредитний Договір (Угоду) № С11.230.72986 від 18.01.2017.

Рішенням Чернігівського районного суду від 23.11.2018 позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору - задоволено частково. Визнано недійсним пункт 1.2 Тарифів на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб - діючих клієнтів банку (комісія за обслуговування (від залишку заборгованості на кінець розрахункового періоду) - 4% щомісячно в останній робочий день місяця до Угоди С11.230.72986 від 18.01.2017 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки, укладеної між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 Визнано недійсним пункт 9 Угоди С11.230.72986 від 18.01.2017 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки, укладеної між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано наявністю підстав для задоволення позову частково, оскільки умова кредитного договору про третейське застереження, передбачена п. 9. Угоди, укладеної між сторонами, є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, та не узгоджується із положеннями п. 14 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» від 11.05.2004 № 1401-IV, а також п. 1.2 Тарифів є несправедливим. Відмовляючи в задоволенні решти заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, за наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним, і відповідало їх внутрішній волі, умови оспорюваного договору не суперечать вимогам чинного законодавства України.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення вимог визнання недійсним п.1.2 Тарифів на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб - діючих клієнтів банку комісії в розмірі 4% річних ПАТ «Ідея Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Чернігівського районного суду від 23.11.2018, і ухвалити нове рішення про відмову у цій частині.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення прийнято з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права.

У скарзі посилається, що банк встановив у Кредитному договорі комісію, яка чітко була передбачена чинним законодавством України на момент укладення Кредитного договору, а тому не має підстав для визнання п. 1.2 Тарифів недійсним.

Зазначає, що правова позиція ВС України від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16, на яку послався суд, є неактуальною, оскільки сформована до прийняття ЗУ «Про споживче кредитування» від 15.11.2016.

Незаконність судового рішення обґрунтовує неврахуванням та незастосуванням місцевим судом норм ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», якою надано банкам право самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Не враховано та не застосовано п. 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджена Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168, що діяли до 10.06.2017, згідно яких комісія за обслуговування кредитної заборгованості, що зазначена у Графіку платежів Кредитного договору відносилась до орієнтовної сукупної вартості кредиту, зокрема супутніх послуг.

Не застосовано п. 5 Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що затверджені Постановою Правління НБУ від 08.06.2017 № 49, що почала діяти з 10.06.2017, згідно яких комісія за обслуговування кредитної заборгованості, що зазначена у Графіку платежів Кредитного договору також відноситься до орієнтовної сукупності вартості кредиту та супутніх послуг.

За доводами скарги, судом не враховано норму п. 4) ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII, яка чітко зазначає, що загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов'язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання сторони не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 18.01.2017 між сторонами було укладено Угоду С11.230.72986 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки (а.с. 9), яка укладається згідно з умовами Договору комплексного банківського обслуговування (надалі - Договір), що затверджений розпорядженням Банку із усіма змінами та доповненнями до нього.

Згідно п. 1 зазначеної вище Угоди передбачено найменування банківського продукту: Кредитна картка Card Blanche Blue (для діючих клієнтів).

Відповідно до п. 2 Угоди банк відкриває Клієнту поточний рахунок 6343.980 у валюті гривня, операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу, що буде використовуватись в рамках Угоди та Договору, у тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням електронного платіжного засобу, та випускає Клієнту міжнародну платіжну картку Master Card World терміном дії 2 (два) роки з моменту її випуску (надалі - Кредитна картка).

Згідно п. 3 Угоди банк надає Клієнту кредит шляхом встановлення відновлюваної Кредитної лінії по поточному рахунку (надалі - Кредитна лінія та/або Кредит) на наступних умовах: максимальний ліміт Кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000 грн. (Двісті тисяч гривень) (п.п. 3.1.). Ліміт Кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладання угоди, становить 14 400 грн. Враховуючи, що зобов'язання банку щодо встановлення ліміту кредитної лінії є для нього відкличними та безризиковими, визначення суми кредитної лінії, що може бути доступна клієнту протягом строку дії відновлювальної кредитної лінії, здійснюється банком в межах встановленого угодою максимального ліміту кредитної лінії без будь-яких обмежень (п.п, 3.2.). Процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 24% річних (п.п. 3.3.). (а.с. 8).

З довідки - повідомлення від 18.01.2017, вбачається, що до підписання кредитного договору, банк надав ОСОБА_2 у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка становить 14 400 грн з детальним розписом сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, яка складає 101,2 %, абсолютного значення подорожчання кредиту в рік 4 298 грн (а.с. 31). Зазначена довідка-повідомлення містить підписи сторін.

З п. 5 Угоди вбачається, що укладаючи угоду про відкриття Кредитної лінії та обслуговування кредитної картки сторони погодились, що клієнт ознайомлений з умовами Договору, що затверджений розпорядженням Банку із усіма змінами та доповненнями, оприлюдненими на Інтернет-сторінці банку за електронною адресою та які йому роз'яснені, зрозумілі та з якими він згоден.

Відповідно до п. 5.8 Угоди, Клієнт надає Банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку своїх персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї Бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Клієнт звільняє Банк від обов'язку повідомлення про передачу його персональних даних пов'язаним товариствам Банку, партнерам Банку чи іншим розпорядникам бази персональних даних, які є такими відповідно до закону. Клієнт підтверджує, що отримав повідомлення про включення інформації про нього до Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах, визначених чинним законодавством з метою видачі кредиту, а також відомості про його права, визначені Законом України «Про захист персональних даних», і про осіб, яким надаються дані про нього для виконання зазначеної мети.

Відповідно до п. 9 Угоди, всі вимоги, які вникають при виконанні даної Угоди або у зв'язку з нею, або випливають з неї та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невідємною частиною даної третейської угоди. Умови Угоди, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення Угоди. Клієнт підписанням цієї Угоди засвідчує, що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду (а.с. 9).

П.1.2. Тарифів на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб - діючих клієнтів банку встановлено, комісію за обслуговування (від залишку заборгованості на кінець розрахункового періоду) 4 %, термін оплати - щомісячно в останній робочий день місяця (а.с. 10).

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, за наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним, і відповідало їх внутрішній волі, умови оспорюваного договору не суперечать вимогам чинного законодавства України.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що на час укладення третейського застереження між сторонами ЗУ «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, а тому таке застереження укладене з порушенням вимог п. 14 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди», при цьому послався на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-64цс15 та від 27.01.2016 у справі № 6-2712цс15.

Крім того, визнаючи п. 9 Угоди недійсним послався на порушення ч. 1 ст. 203 ЦК України, та неузгодженість вказаного пункту з положеннями п. 14 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» від 11.05.2004 № 1707-IV.

В обґрунтування наявності підстав для задоволення позову частково, щодо несправедливості умов п. 1.2. Тарифів на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб - діючих клієнтів банку, суд зазначив, що такі умови договору встановлені всупереч принципу добросовісності, наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З таким висновком суду першої інстанції в частині задоволення вимог про визнання недійсним п.1.2 Тарифів на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб - діючих клієнтів банку комісії в розмірі 4% річних погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Рішення суду першої інстанції в іншій частині не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду в оскаржуваній частині рішення не спростовують враховуючи наступне.

Стаття 217 ЦК України передбачає недійсність окремої частини правочину, яка не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірного договору, яка регулює визнання недійсними умов договору, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Так, п.1.2. Тарифів на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб - діючих клієнтів банку передбачено, комісію за обслуговування (від залишку заборгованості на кінець розрахункового періоду) 4 %, термін оплати - щомісячно в останній робочий день місяця (а.с. 10).

Суд першої інстанції, прийшов до правильного висновку, що сплата коштів за обслуговування кредиту, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору, а тому підлягає визнанню недійсною.

Така правова позиція узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, згідно із яким сплата щомісячної комісії за обслуговування кредиту є незаконною умовою кредитного договору.

Посилання в апеляційній скарзі, що правова позиція ВС України, на яку послався суд, є неактуальною, оскільки сформована до прийняття ЗУ «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 є безпідставними.

З врахуванням наведеного, не спростовують правильних висновків суду і доводи, що судом першої інстанції не враховані норми ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», якою надано банкам право самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги та п. 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджена Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168, що діяли до 10.06.2017, згідно яких комісія за обслуговування кредитної заборгованості, що зазначена у Графіку платежів Кредитного договору відносилась до орієнтовної сукупної вартості кредиту, зокрема супутніх послуг.

Не можуть бути підставою для скасування правильного рішення в оскаржуваній частині і доводи, що судом не враховано п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII, яка передбачає, що загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов'язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту та п. 5 Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що затверджені Постановою Правління НБУ від 08.06.2017 № 49, що почала діяти з 10.06.2017, згідно яких комісія за обслуговування кредитної заборгованості, що зазначена у Графіку платежів Кредитного договору також відноситься до орієнтовної сукупності вартості кредиту та супутніх послуг, оскільки зазначені нормативно правові акти набули чинності після укладення угоди між сторонами, яка була укладена 18.01.2017.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір в частині задоволених вимог з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Судове рішення у повному обсязі складено 28.02.2019.

Головуючий Судді: