ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 641/4101/16-ц

провадження №22-ц/818/755/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Гуржій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 до Територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова, ухвалене 29 жовтня 2018 року об 11 годині 22 хвилини у складі судді Колодяжної І.М.,

установив:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, після уточнення якого 01 серпня 2016 року (т.1 а.с. 65-66) просив визнати за ним право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1993 року належала Ѕ частина квартири АДРЕСА_1. Відповідно до нотаріально посвідченого заповіту від 28 жовтня 1997 року ОСОБА_3 заповів зазначене майно позивачу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. ОСОБА_1 прийняв спадщину шляхом вступу у фактичне управлення майном. 12 червня 2000 року дружина спадкодавця, ОСОБА_4, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка на 2/6 частини квартири, оскільки вона мала право на обов'язкову частку у спадковому майні ОСОБА_3 ОСОБА_1 отримав нотаріальну відмову у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належну йому 1/6 чатину квартири АДРЕСА_1, оскільки у нього відсутні правовстановлюючі документи на неї. Вони знаходяться у ОСОБА_2, який володіє 2/6 частинами спірної квартири.

20 вересня 2016 року ОСОБА_5, діючи в інтересах ОСОБА_2, звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3, за набувальною давністю.

Позов обґрунтовував тим, що належну ОСОБА_3 частину квартири ОСОБА_1 не прийняв у спадщину після смерті спадкодавця, оскільки пропустив строк подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування з 28 грудня 2004 року ОСОБА_2 належить 5/6 частин квартири АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 саме ОСОБА_2 займався її похованням і залишився проживати у спірній квартирі, сплачуючи комунальні платежі. Оскільки ОСОБА_1 до останнього часу не заявляв своїх прав на частину квартири, ОСОБА_2 займався її утриманням та фактично в ній проживає протягом тривалого часу, він має право на визнання за собою права власності на 1/6 частину належної ОСОБА_3 кварири.

Ухвалою Комінтернівського районного суду від 28 вересня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ним право власності на 1/6 частину кварири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації і виникає з моменту державної реєстрації. Відсутність належно оформлених правовстановлюючих документів на квартиру у померлого спадкодавця ОСОБА_3 унеможливлює спадкоємцеві оформити свідоцтво про право на спадщину. Тому позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, оскільки для визнання за особою права власності за набувальною давністю набуття майна повинно бути добросовісним. А саме, володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. ОСОБА_2 вселився до спірної квартири, як член сім`ї власника , внаслідок чого отримав право постійного користування вказаним житлом, а не факт добросовісного володіння цією квартирою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити, а його позов задовольнити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесувального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не набув у встановленому законом порядку права власності на 1/6 частину кварири АДРЕСА_1, пропустив трирічний строк позовної давності для захисту своїх порушених прав. Апелянт набув права власності на квартиру добросовісно, користувався нею, не знав і не міг знати, що її частина може належати сторонній особі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, квартира АДРЕСА_1 (надвлі Квартира) належала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.11.1993 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду (т.1. а.с 5).

Відповідно до заповіту від 28.10.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори (ХДНК) за р. № 4-226, ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 належну йому на праві особистої власності частину Квартири (т.1 а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (т.1 а.с. 42 зворот).

ОСОБА_1 14.03.2000 року звернувся до нотаріальної контори з заявою прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 ( т.2 а.с. 2).

12.06.2000 року до Сьомої ХДНК з заявою про прийняття спадщини звернулася дружина померлого ОСОБА_4 ( т.2 а.с. 19 зворот).

12.06.2000 року державним нотаріусом Сьомої ХДНК за р. № 6 - 943 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого ОСОБА_4 є спадкоємицею 2/6 частини Квартири, що складають її обов`язкову долю у майні померлого ОСОБА_3 На 1/6 частину Квартири свідоцтво про право на спадщину по заповіту ще не було видано (т. 2 а.с. 22 зворот).

06.04.2016 року державним нотаріусом Сьомої ХДНК відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на 1/6 частину Квартири у зв`язку з ненаданням ним документів, що підтверджують право власності спадкодваця на спірну частину Квартири (т.1 а.с. 4).

Згідно договору дарування, посвідченого 28.12.2004 року приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю. за р. №11589, ОСОБА_4 подарувала належну їй 5/6 частин Квартири ОСОБА_2 (т.1 а.с. 13,14).

Згідно даних довідки КП «ХМБТІ» від 16.02.2012 року № 2302155 Квартира зареєстрована по праву власності: на ім`я ОСОБА_2 - 5/6 частин на підставі договору дарування від 28.12.2004 року та на ім`я ОСОБА_3 - на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 26.11.1993 року (т. 1 а.с. 8).

Відповідно до змісту ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), що діяв на час виникнення правовідносин, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

В силу ст. 534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Правових наслідків невиконання такого обов'язку, зокрема, у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

У разі, коли спір виникає у зв'язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.

Порядок оформлення права на спадщину встановлений главою 89 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, та являє собою визначену законодавством сукупність функцій, притаманну юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Оскільки 1/6 частина Квартири належить ОСОБА_1 з часу відкриття спадщини (9 грудня 1999 року), а у видачі свідоцтва про право на спадщину йому відмовлено (т.1 а.с.4), доводи апеляційної скарги щодо пропуску ним строку позовної давності не є обґрунтованими і висновку суду про задоволення позову ОСОБА_1 та визнання за ним права власності на вищезазначену частину Кватири не спростовують.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч.1 ст. 344 ЦК України).

Судова колегія також погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про набуття права власності на 1/6 частину квартири в порядку набувальної давності, оскільки для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

З матеріалів справи вбачається, що 1/6 частина Квартира була зареєстрована за ОСОБА_3, тобто майно, яким користувався ОСОБА_2, мало титульного власника. ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_3 за заповітом (т.1 а.с7) та прийняв спадщину шляхом звернення у 6 - місячний строк до нотаріальної контори з відповідною заявою. ОСОБА_2 вселився у Квартиру як власник її 5/6 частин.

Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_2 під час оформлення договору дарування та вселення знав або міг дізнатися, що спірна частина Квартири належить іншій особі і користування нею не є правомірним.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дні її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 лютого 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний