ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 752/25543/17-ц

провадження № 61-28641 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В.І. Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - адвокат РоманенкоОлександр Миколайович,

третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної державної адміністрації в м. Києві,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката Романенка Олександра Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_6, на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року в складі судді Мирошниченко О. В. та на постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року в складі колегії суддів Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею й ОСОБА_6.

15 вересня 2017 року ОСОБА_4 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог та просила розірвати шлюб, укладений між нею й ОСОБА_6, а також визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею.

Звертаючись до суду з указаною позовною вимогою до Голосіївського суду м. Києва за своїм місцем проживання, ОСОБА_4 вважала, що оскільки син ОСОБА_9 з квітня 2016 року проживає з нею в м. Києві, позов може бути пред'явлений на території України.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_4 подала до суду клопотання та просила роз'єднати зазначені позовні вимоги в окремі провадження, оскільки їх спільний розгляд ускладнює вирішення справи.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року вказане клопотання задоволено, роз'єднано в окремі провадження позовну вимогу ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу та позовну вимогу ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, позовну заяву передано для реєстрації та автоматизованого розподілу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня2017 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8, третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної державної адміністрації в м. Києві про визначення місця проживання дитини та призначено дану справу до судового розгляду.

Суд першої інстанції виходив із того, що даний спір підсудний Голосіївському районному суду м. Києва, а правові підстави для відмови у відкритті провадження відсутні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року апеляційну скаргу адвоката Романенка О. М. залишено без задоволення, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що провадження в даній справі відкрито з дотриманням положень пункту 7 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», в зв'язку з чим відсутні правові підстави для скасування ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження в справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Адвокат Романенко О. М. просив скасувати оскаржувані ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження в спрваі та постанову апеляційного суду, оскільки вони прийняті з порушенням норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

20 квітня 2018 року адвокат Романенко О. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначені судові рішення.

Ухвалою Верховного Суд від 29 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2019 року вказану справу призначеного до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник відповідача зазначає, що ОСОБА_6 є громадянином Аргентини, проживає в м.Париж, Французська Республіка, а тому позов має бути пред'явлений за його місцем проживання.

Відзив на касаційну скаргу

26 червня 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду відзив на дану касаційну скаргу, в якому зазначила, що суди дотрималися норм процесуального права, а тому просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Зазначала, що вона звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини за її зареєстрованим місцем проживання, де вона проживає разом з сином, з дотриманням правил підсудності.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що предметом спору в даній справі є визначення місця проживання малолітньої дитини.

ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України та проживає разом з матір'ю ОСОБА_4 в Голосіївському районі м. Києва за адресою: АДРЕСА_1.

У справі № 752/24280/17 суди встановили, що за вказаною адресою ОСОБА_4 разом з сином проживають з квітня 2016 року.

ОСОБА_6 є громадянином РеспублікиАргентина.

На час звернення ОСОБА_4 до суду з даним позовом батько дитини ОСОБА_6 проживав у м. Парижі, ФранцузькаРеспубліка, в зв'язку з виконанням службових обов'язків за строковим трудовим договором.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону.

Відповідно до частини четвертої статті 86 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 414 ЦПК України в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом та заявою про уточнення позовних вимог, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Пунктом 12 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Відповідно до статті 9 Конституції Українита статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україна є учасницею Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Гаазька конвенція 1980 року) на підставі Закону України про приєднання до конвенції від 11 січня 2016 року № 3303-IV та Гаазької конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року на підставі Закону України про приєднання до конвенції від 14 вересня 2006 року № 136-V (далі - Гаазька конвенція про батьківську відповідальність 1996 року).

Метою Гаазької конвенції 1980 року є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, в тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини, охоплюються предметною сферою застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року.

Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції юрисдикція щодо застосування заходів, які спрямовані на захист дитини, належить судовим або адміністративним органам Договірної Держави звичайного місця проживання дитини; з урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання.

На момент відкриття провадження в справі за позовом про визначення місця проживання дитини, малолітній ОСОБА_9 понад рік проживав разом із матір'ю в Україні.

Ураховуючи викладене, правильним є висновок судів, що розгляд даної справи належить до юрисдикції судів України, оскільки звичайним місцем проживання малолітнього ОСОБА_9 та ОСОБА_4 є м. Київ, Україна.

Частина перша статті 15 Гаазької конвенції визначає, що під час здійснення своєї юрисдикції органи Договірних Держав застосовують своє національне право.

З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про наявність правових підстав для відкриття провадження в справі Голосіївським судом м. Києва за місцем реєстрації та проживання позивача, оскільки малолітня дитина проживає разом з позивачем в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1, і дане помешкання є звичайним місцем проживання дитини.

Посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд помилково застосував положення пункту 7 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» в даній справі, не впливають на правильність оскаржуваних судових рішень.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу адвоката Романенка ОлександраМиколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_6, на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року та на постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило