Постанова

Іменем України

07 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 460/1216/16-ц

провадження № 61-6036св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Кредобанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області, у складі судді Карпин І. М., від 11 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В., від 26 лютого 2019 року.

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він працював в ПАТ «Кредобанк» з 12 березня 2012 року, а з 12 лютого 2014 року був переведений на посаду начальника відділу андеррайтингу споживчих кредитів департаменту споживчого кредитування, з якої його звільнено наказом від 12 березня 2016 року № 80-з у зв`язку із скороченням штату чисельності працівників, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, оскільки відповідач у порушення вимог статті 42 КЗпП України не вирішив питання про його переважне право на залишення на роботі та в порушення вимог статті 49-2 КЗпП України не запропонував йому усі вакантні посади, які були в банку до моменту його звільнення з роботи. Профспілковий комітет ПАТ «Кредобанк» не дав згоди на його звільнення. Вважає, що фактичною причиною його звільнення стало те, що він відмовився виконувати вказівки свого безпосереднього керівника щодо неправомірної видачі готівкового кредиту.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, поновити його на роботі на посаді начальника відділу андеррайтингу споживчих кредитів департаменту споживчого кредитування ПАТ «Кредобанк», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 15 тис. грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства, позивача було у визначений КЗпП України строк попереджено про майбутнє вивільнення, йому було запропоновано вакантні посади. Відмова профспілкового комітету у наданні згоди на звільнення позивача визнана немотивованою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 червня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вирішуючи спір, районний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи на підставі досліджених та належно оцінених доказів, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки при звільненні позивача із займаної посади роботодавцем було дотримано вимоги трудового законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при звільнені позивача із займаної посади у зв`язку із змінами в організації виробництва роботодавцем було порушено вимоги трудового законодавства, оскільки позивачу не було запропоновано іншу роботу із урахуванням його професії та спеціальності. При вирішенні спору районним судом не враховано усіх доказів, на які посилався позивач, неправильно встановлено обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення. Не надано належної оцінки аргументам позивача про те, що роботодавцем не дотримано процедуру його звільнення із займаної ним посади. Судами при повторному розгляді цієї справи не враховано висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених в ухвалі від 18 жовтня 2017 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу АТ «Кредобанк» посилається на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, ці доводи не спростовують правильних по суті судових рішень. Судами належно оцінено наявні у справі докази, а також застосовано норми матеріального права. Відповідач у повному обсязі виконав свої обов`язки, передбачені статтею 49-2 КЗпП України, відповідачу було запропоновано усі вакансії, які були наявні як на момент попередження про наступне вивільнення, так і протягом наступних двох місяців.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , 12 березня 2012 року він був прийнятий на роботу в ПАТ «Кредобанк» на посаду головного спеціаліста відділу підтримки продажу департаменту роздрібних клієнтів на час відсутності основного працівника, з якої 16 липня 2012 року переведений на посаду головного спеціаліста відділу аналізу роздрібних проектів департаменту аналізу кредитних проектів (з 01 жовтня 2012 року назву департаменту аналізу кредитних проектів змінено на центр кредитного аналізу) (т. 1, а. с. 54-55).

24 травня 2013 року позивач переведений на посаду головного спеціаліста відділу первинного аналізу кредитних проектів центру кредитного аналізу, з 03 липня 2013 року переведений на посаду головного спеціаліста відділу кредитного аналізу клієнтів роздрібного бізнесу центру кредитного аналізу, з 01 жовтня 2013 року переведений на посаду виконуючого обов`язки начальника відділу готівкового кредитування центру кредитного аналізу, а з 20 січня 2014 року переведений на посаду начальника відділу готівкового кредитування центру кредитного аналізу.

03 лютого 2014 року позивач переведений на посаду начальника відділу андеррайтингу споживчих кредитів департаменту споживчого кредитування ПАТ «Кредобанк», з якої його звільнено наказом № 80-з від 12 березня 2016 року у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Рішенням правління ПАТ «Кредобанк» від 02 грудня 2015 року № 1196 затверджено нову редакцію Організаційного положення департаменту споживчого кредитування, із введенням його в дію з 04 січня 2016 року (т. 1, а. с. 162).

Згідно попередньої редакції Організаційного положення департаменту споживчого кредитування ПАТ «Кредобанк», затвердженого рішенням правління ПАТ «Кредобанк» № 853 від 04 вересня 2015 року, яке втратило чинність з 04 січня 2016 року, організаційна структура департаменту споживчого кредитування складалась з: директора департаменту (1 штатна одиниця), відділу андеррайтингу споживчих кредитів (11 штатних одиниць, з яких 1 штатна одиниця начальника відділу) та відділу розробки кредитних продуктів (5 штатних одиниць, з яких 1 штатна одиниця начальника відділу) (т.1, а. с. 163-177).

Згідно нової редакції організаційного положення департаменту споживчого кредитування ПАТ «Кредобанк», організаційна структура департаменту споживчого кредитування складалась з: директора департаменту (1 штатна одиниця) та відділу розробки кредитних продуктів (5 штатних одиниць, з яких 1 штатна одиниця начальника відділу) (т. 1, а. с. 93-94, 179-185).

Отже, роботодавцем здійснено ліквідацію відділу андеррайтингу споживчих кредитів, начальником якого був позивач, та скорочення у зв`язку з цим його посади начальника зазначеного відділу.

Підлеглих позивачеві працівників було переведено наказами від 29 грудня 2015 року у відділ первинного аналізу кредитних проектів центру кредитного аналізу, штат якого з 04 січня 2016 року збільшено з 11 штатних одиниць до 20 штатних одиниць (т. 1, а. с. 227-228, 248-249).

На виконання рішення правління ПАТ «Кредобанк» від 02 грудня 2015 року № 1196 наказом виконуючого обов`язки голови правління ПАТ «Кредобанк» «Про скорочення штату працівників ПАТ «Кредобанк» від 11 січня 2016 року № 23-к внесено зміни до штатного розпису ПАТ «Кредобанк», шляхом виведення з нього з 11 березня 2016 року посади начальника відділу андеррайтингу споживчих кредитів департаменту споживчого кредитування, тобто відбулося скорочення штату працівників, а саме посади начальника відділу андеррайтингу споживчих кредитів департаменту споживчого кредитування (т.1, а. с. 92).

На виконання наказу ПАТ «Кредобанк» від 11 січня 2016 року № 23-к ОСОБА_1 11 січня 2016 року було персонально письмово попереджено про наступне його вивільнення з 11 березня 2016 року та надано список вакантних посад у ПАТ «Кредобанк» станом на 11 січня 2016 року (т. 1, а. с. 18, 19-25, 95, 96-102).

12 січня 2016 року позивач подав письмову заяву про переведення його на вакантну посаду начальника відділу аудиту роздрібного бізнесу департаменту внутрішнього аудиту, однак у переведенні на цю посаду позивачеві було відмовлено у зв`язку з невідповідністю його кваліфікації та стажу роботи кваліфікаційним вимогам, які ставились до вказаної посади, про що позивача повідомлено листом виконуючого обов`язки голови правління ПАТ «Кредобанк» від 13 січня 2016 року № 06-312/16 (т. 1, а. с. 36, 104).

Позивачеві надавався список вакантних посад у ПАТ «Кредобанк» станом на 13 січня 2016 року, 20 січня 2016 року та на 29 січня 2016 року (т. 1, а. с. 28-34, 105-111, 118-124, 133-139).

14 січня 2016 року позивач знову подав заяву про переведення його на посаду начальника відділу управління кредитним ризиком роздрібних клієнтів департаменту кредитного ризику, а 22 січня 2016 року - на посаду заступника директора департаменту - начальника відділу коучінгу та управління мережею департаменту управління продажем та мережею, однак у переведенні на ці посади позивачеві теж було відмовлено у зв`язку з невідповідністю його кваліфікації та стажу роботи кваліфікаційним вимогам, які ставились до вказаних посад, про що позивача повідомлено листами виконуючого обов`язки голови правління ПАТ «Кредобанк» від 20 січня 2016 року № 06-534/16 та від 29 січня 2016 року № 06-928/16 (т. 1 а. с. 38-41, 117, 132).

02 лютого 2016 року позивач подав чергову заяву, в якій просив надати відповідь про відповідність його кваліфікації та стажу роботи для зайняття наступних вакантних посад:

- посади головного спеціаліста відділу коучінгу та управління мережею департаменту управління продажем та мережею;

- посади головного спеціаліста відділу опрацювання кредитних і лізингових заявок і прийняття кредитних та лізингових рішень департаменту автокредитування та лізингу;

- посади головного спеціаліста відділу економічної безпеки департаменту банківської безпеки (т. 1, а. с. 42).

Листом № 06-1482/16 від 12 лютого 2016 року відповідач повідомив позивача про відповідність його кваліфікації та стажу роботи двом першим посадам, які залишались вакантними станом на 12 лютого 2016 року (т. 1, а. с. 44, 147).

12 лютого 2016 року ОСОБА_1 подав заяву про переведення його на посаду головного спеціаліста відділу коучінгу та управління мережею департаменту управління продажем та мережею, однак письмовою заявою від 17 лютого 2016 року свою заяву на таке переведення відкликав та просив перевести його на посаду головного спеціаліста відділу опрацювання кредитних та лізингових заявок і прийняття кредитних і лізингових рішень департаменту автокредитування та лізингу (т. 1, а. с. 45, 46, 148, 149 т.1).

24 лютого 2016 року відповідач звернувся до голови профспілкового комітету ПАТ «Кредобанк» з поданням про надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (скорочення штату працівників), посилаючись на зміни структури департаменту споживчого кредитування згідно з наказом ПАТ «Кредобанк» від 11 січня 2016 року № 23-к, яким передбачено скорочення посади начальника відділу андеррайтингу споживчих кредитів департаменту споживчого кредитування, копію якого долучив до цього подання (т. 1 а. с. 153, т. 2, а. с. 30-31).

Наказом ПАТ «Кредобанк» від 02 березня 2016 року № 82-р позивача ОСОБА_1 переведено на посаду головного спеціаліста відділу опрацювання кредитних та лізингових заявок і прийняття кредитних і лізингових рішень департаменту автокредитування та лізингу на підставі його заяви від 17 лютого 2016 року (т. 1, а. с. 150).

Під час ознайомлення із вказаним наказом позивач письмово відмовився від такого переведення з мотивів незгоди з визначеним посадовим окладом, в зв`язку з чим наказ про переведення було скасовано наказом ПАТ «Кредобанк» № 243-к від 02 березня 2016 року (т. 1, а. с. 151).

02 березня 2016 року позивач знову подав заяву до відповідача, в якій просив запропонувати йому хоча б одну посаду, яка б відповідала його освіті та досвіду роботи, із списків вакансій, що йому пропонувались для ознайомлення 11, 13, 20, 29 січня 2016 року, та з урахуванням наявних вакантних посад станом на 02 березня 2016 року і на день його вивільнення 11 березня 2016 року, на що відповідач відреагував повідомленням від 12 березня 2016 року з пропозицією працевлаштуватись на дві вакантні посади, а саме: посаду провідного спеціаліста відділу первинного аналізу кредитних проектів центру кредитного аналізу або на посаду менеджера з готівкового кредитування відділення ПАТ «Кредобанк» по вул. Коперніка, 18 у м. Львові (т. 1, а. с. 47, 52).

12 березня 2016 року голова профспілкового комітету ПАТ «Кредобанк» довів до відома виконуючого обов`язки голови правління ПАТ «Кредобанк» рішення профспілкового органу про не надання згоди на звільнення позивача у зв`язку з порушенням зі сторони роботодавця вимог встановлених статтями 42, 49-2 КЗпП України (т. 1, а. с.154).

Оскільки позивач на запропоновані йому відповідачем вакансії не погодився, наказом від 12 березня 2016 року № 80-з його було звільнено з роботи відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 12 березня 2016 року, після припинення стану непрацездатності, який тривав у період з 03 по 11 березня 2016 року (т. 1, а. с. 49, 53, 152).

На виконання вимог суду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року апеляційним судом було витребувано у відповідача список усіх вакантних посад, у тому числі й тих, які міг зайняти позивач станом на день його звільнення 12 березня 2016 року. Згідно наданого банком списку інших вакантних посад, ніж ті, які пропонувались позивачеві станом на 29 січня 2016 року, у ПАТ «Кредобанк» на дату звільнення позивача з роботи нових вакансій не з`явилось (т. 3, а. с. 204-207).

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.

Частиною першою статті 16 Цивільного кодексу Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом пункту 1 частини першої, другої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104, 111 ЦК України, статтях 62, 66, 79, 92 Господарського кодексу України. Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмовув наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що роботодавцем дотримано процедуру звільнення позивача із займаної посади у зв`язку із ліквідацією відділу андеррайтингу споживчих кредитів, начальником якого був позивач.

На виконання вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 рокуу цій справі, апеляційним судом було витребувано у відповідача список усіх вакантних посад, у тому числі й тих, які міг зайняти позивач, станом на день його звільнення 12 березня 2016 року. Згідно наданого банком списку інших вакантних посад, ніж ті, які пропонувались позивачеві станом на 29 січня 2016 року, у ПАТ «Кредобанк» на дату звільнення позивача з роботи не з`явилось нових вакансій.

Отже при новому розгляді цієї справи судами встановлено, що позивачу були запропоновані наявні у роботодавця на час його звільнення вакансії, від яких останній відмовився, у зв`язку із чим він був звільнений із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Порушення роботодавцем при звільненні позивача із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України вимог статті 49-2 КЗпП України не встановлено.

При проведенні звільнення позивача було дотримано вимог статті 43 КЗпП України, оскільки роботодавець звернувся 24 лютого 2016 року до профспілкового органу для отримання згоди на звільнення позивача.

Як встановили суди, 12 березня 2016 року голова профспілкового комітету ПАТ «Кредобанк» повідомив ПАТ «Кредобанк» про ненадання згоди на звільнення позивача.

Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.

Судами надано належну оцінку рішенню профспілкового органу від 12 березня 2016 року про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем (протокол № 3/1) та обґрунтовано не взято його до уваги, оскільки воно не містить мотивованого правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення, порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при звільненні позивача.

Ці та інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору. Судамиправильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович