КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., Сержанюка А.С., Сушко Л.П.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕНД.КОМ», третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 02 липня 2018 року він був прийнятий на посаду юриста Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕНД.КОМ»(далі ТОВ «ЛЕНД.КОМ» та/або відповідач).

02 липня 2018 позивач вийшов на роботу, близько 11:00 год. він був викликаний до кабінету директора, який надав йому усне розпорядження працювати 2, 3 та 4 липня дистанційно, обґрунтувавши це необхідністю обладнати його робоче місце комп'ютерною технікою.

03 липня 2018 року позивачу на електронну пошту було надіслано завдання для дистанційної роботи, а листом від 04 липня 2018 року позивача повідомлено, що його робоче місце уже обладнане, після чого 05 липня 2018 року він вийшов на роботу. Протягом першого місяця роботи позивач сумлінно виконував свої посадові обов'язки та дотримувався правил внутрішнього трудового розпорядку, за що директор товариства неодноразово висловлював йому своє задоволення.

01 серпня 2018 року позивачу стало відомо про намір відповідача звільнити його з займаної посади з незрозумілих для нього причин.

02 серпня 2018 року позивачу було вручено наказ про звільнення через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 3 та 4 липня без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає дане звільнення незаконним, оскільки його відсутність на роботі була зумовлена прямою вказівкою директора та виключає факт прогулу.

Посилаючись на викладене, просив визнати незаконним наказ про звільнення та скасувати його,поновити йогона посаді юриста ТОВ «ЛЕНД.КОМ» та стягнути з відповідача на свою користь 4139,16 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу зі збільшенням цієї суми на час ухвалення рішення суду.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд неповно з'ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права та допустився порушення норм процесуального права.

Зазначає, що відповідно до доповідної записки начальника відділу кадрів та акту про відсутність, ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 3 липня 2018 року з 14 год. 00 хв., однак зазначене не відповідає дійсності, оскільки він взагалі не з'являвся на роботі в цей день, що на думку позивача свідчить про фальсифікацію документів відповідачем.

Крім того, зауважує, що виплата заробітної плати в повному обсязі підтверджує відпрацьований час та наявність прогулу з боку позивача.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходив.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав свою позицію, а представник ТОВ «ЛЕНД.КОМ»та ОСОБА_2 заявляли проти задоволення апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що звільнення позивача було здійснено у відповідності до норм чинного законодавства про працю та у день звільнення з ним проведені усі необхідні виплати.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 липня 2018 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду юриста ТОВ «ЛЕНД.КОМ», про що свідчить наказ № 031-КВ.

За умовами трудового договору, укладеного між сторонами 02 липня 2018 року, позивач зобов'язався виконувати роботу відповідно до посадової інструкції, яка є невід'ємною частиною договору, а відповідач зобов'язався створювати необхідні умови для роботи позивача, виплачувати йому заробітну плату, встановлену цим договором та інші передбачені чинним законодавством.

Згідно з п. 4.1. трудового договору за виконання обов'язків, передбачених цим договором, позивачу виплачується заробітна плата, що дорівнює мінімальній заробітній платі, розмір якої встановлений чинним на час виплати законодавством України.

В день укладення трудового договору ОСОБА_1 був попереджений про проведення на території офісу ТОВ «ЛЕНД.КОМ» відеоспостереженя та надав свою згоду на знімання його на відео протягом всього строку його перебування у приміщенні території офісу ТОВ «ЛЕНД.КОМ» (м. Київ, вул. Героїв Дніпра, буд. 35), що підтверджується його особистим підписом на відповідній згоді (а.с. 47) та не заперечувалося під час розгляду справи.

01 серпня 2018 року о 10 год. 00 хв. начальником відділу кадрів ТОВ «ЛЕНД.КОМ» ОСОБА_3 складено доповідну записку на ім'я директора підприємства, в якій повідомлено, що за результатами щомісячного перегляду записів відеоспостереження на підприємстві за липень місяць нею було виявлено, що гр. ОСОБА_1, який з 02 липня 2018 року працює на посаді юриста, 03 липня 2018 року був відсутній на робочому місці протягом 4 годин, а саме з 14:00 по 18:00, та 04 липня 2018 року був відсутній на робочому місці протягом 9 годин, а саме з 09:00 по 18:00, причини відсутності невідомі (а.с. 46).

Наказом ТОВ «ЛЕНД.КОМ» № 039-ВК від 02 серпня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Як встановлено положеннями ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Частиною 1 статті 1471 КЗпП України встановлено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно зі ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

На виконання вказаних вимог закону ТОВ «ЛЕНД.КОМ» здійснило всі необхідні заходи для отримання пояснень від позивача та встановлення причин його відсутності на роботі у період, однак від надання письмових пояснень позивач відмовився, про що працівниками ТОВ «ЛЕНД.КОМ» було складено відповідний акт.

Доводи апелянта, щодо поважності причин відсутності на робочому місці та фальсифікації документів, які підтверджують його відсутність на робочому місці не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Посилання апелянта на невідповідність дійсності інформації доповідної записки начальника відділу кадрів, щодо відсутності ОСОБА_1, 03 липня 2018 року протягом 4 годин та 04 липня 2018 року протягом 9 годин, а саме з 09:00 по 18:00, не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивач визнає свою відсутність у вказаний час, а не виявлення відсутності в іншій час зазначений позивачем, не може вказувати на її фальсифікацію.

Крім того, виплата заробітної плати в повному обсязі за місяць в якому було виявлено прогул не може свідчити про відсутність вказаного прогулу, оскільки зазначена інформація є підтверджена матеріалами справи, а виплата була відкорегована при звільнені ОСОБА_1, як це було зазначено представником відповідача в судовому засіданні.

Місцевий суд вірно зазначив, що листи та документи, направлені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на адресу електронної пошти ОСОБА_1 не вказують на те, що директором товариства було надано вказівку останньому щодо виконання роботи поза межами офісу відповідача.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, у відповідності до норм трудового законодавства, видав наказ про звільнення позивача за прогул без поважних причин і підстав для його поновлення на роботі, а відповідно і виплати середнього заробітку немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: