Постанова

Іменем України

30 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 465/674/17

провадження № 61-45636св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Львівська місцева прокуратура № 3, яка діє в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Львові,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Лабай Андрія Мироновича на постанову апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року у складі колегії суддів:

Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

08 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_5 про спонукання до укладення договору.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що 18 квітня 2016 року між нею та ОСОБА_5 було укладено попередні договори купівлі-продажу квартир

АДРЕСА_1 та посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н. О. та зареєстровані в реєстрі за № 1223 та №1224. Відповідно до вищевказаних договорів ОСОБА_5 зобов'язався протягом 4-го кварталу 2016 року укласти з нею договори купівлі-продажу вказаних квартир і передати їх позивачу за актом прийому-передачі. При укладені попередніх договорів сторонами було визначено, що орієнтовна вартість кожної квартири становить 1 528 200,00 грн. В момент укладення договорів вона сплатила ОСОБА_5 повну вартість квартир, тим самим виконавши взяті на себе зобов'язання. Пунктом 4.3 попередніх договорів обов'язок по ініціюванню укладення основних договорів було покладено на відповідача, проте

ОСОБА_5 до цього часу не ініціював укладення основних договорів купівлі-продажу квартир та не вживає жодних заходів по передачі їй цих квартир, хоча повну їх вартість вона оплатила.

ОСОБА_4 просила зобов'язати ОСОБА_5 укласти з нею договори купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1 на умовах попередніх договорів купівлі-продажу квартир, які укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 18 квітня 2016 року.

16 лютого 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 мотивовано тим, що між сторонами

18 квітня 2016 року було укладено попередні договори купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1 відповідно до яких сторони домовились протягом 4-го кварталу 2016 року укласти договори купівлі-продажу вказаних квартири. Разом з тим, пунктом 1.3. попередніх договорів передбачено, що сторони зобов'язуються укласти основний договір протягом VI кварталу 2016 року, але в будь-якому разі не раніше отримання продавцем правовстановлюючих документів на квартиру на надання відповідним органом державної реєстрації України документів, що є необхідними для належного укладення та оформлення основного договору.

Правовстановлюючі документи на квартири в будинку АДРЕСА_1 у ОСОБА_5 відсутні, а тому підстави для укладення договорів купівлі-продажу між сторонами відсутні. ОСОБА_5 вжив всіх необхідних заходів для завершення будівництва будинку та отримання правовстановлюючих документів.

ОСОБА_5 просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити та визнати за ним право власності в цілому на житловий 8-квартирний будинок загальною площею 1 102,3 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: квартири № 1 загальною площею 74,2 кв.м; квартири № 2 загальною площею 60,4 кв.м; квартири № 3 загальною площею 73,7 кв.м, квартири № 4 загальною площею 61,1 кв.м; квартири № 5 загальною площею 74,7 кв.м; квартири № 6 загальною площею 60,8 кв.м; квартири № 7 загальноюплощею150,7 кв.м; квартири № 8 загальною площею 117,8 кв.м; нежитлових приміщень в підвалі, цокольному поверсі та сходовій позначених на плані літ.: І, II, III, IV, V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII, XIV, XV, XVI, XVII, XVIII, XIX, XX, XXI, XXII, XXIII, XIV, XV, XVI.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 20 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про спонукання до укладення договору, - відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності, - задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності в цілому на житловий 8-квартирний будинок загальною площею 1 102,3 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: квартири № 1 загальною площею 74,2 кв.м; квартири № 2 загальною площею 60,4 кв.м; квартири № 3 загальною площею 73,7 кв.м; квартири № 4 загальною площею 61,1 кв.м; квартири № 5 загальною площею 74,7 кв.м; квартири № 6 загальною площею 60,8 кв.м; квартири № 7 загальною площею 150,7 кв.м; квартири № 8 загальною площею 117,8 кв.м; нежитлових приміщень в підвалі, цокольному поверсі та сходовій позначених на плані літ.: І, ІІ, ІІІ, IV, V, VI, VII, VIII, ІХ, Х, ХІ, ХІІ, ХІІІ, ХІV, ХV, ХVІ, ХVІІ, ХVІІІ, ХІХ, ХХ, ХХІ, ХХІІ, ХХІІІ, ХІV, ХV, ХVІ.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 8 000,00 грн судового збору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, місцевий суд виходив із відсутності правовстановлюючих документів на квартири, а пунктом 1.3 попередніх договорів передбачено, що сторони зобов'язуються укласти основний договір протягом VI кварталу 2016 року, але не раніше отримання продавцем правовстановлюючих документів на квартири.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, місцевий суд дійшов висновку про те, що будівництво будинку по АДРЕСА_1 проведено на земельній ділянці яка належить ОСОБА_5, є завершеним, відповідає будівельним нормам та здійснене відповідно до проекту, який пройшов державну експертизу і не порушує права інших осіб.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури № 3 задоволено.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 20 лютого 2017 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, ким у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до

ОСОБА_4 про визнання права власності, - відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь прокуратури Львівської області

12 000,00 грн судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до

ОСОБА_4 про визнання права власності, апеляційний суд виходив із того, що визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося, тому в апеляційному порядку не переглядалося.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

05 жовтня 2018 року представник ОСОБА_5 - адвокат Лабай А. М. через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Львівської області від

06 вересня 2018 року та залишити в силі рішення Франківського районного суду міста Львова від 20 лютого 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не було задоволено клопотання про закриття провадження у справі, яке було подано представником ОСОБА_5, оскільки у прокурора, який подав апеляційну скаргу, не було повноважень на вчинення таких дій. Прокурором не надано доказів того, що Львівська міська рада та Інспекція ДАБК у місті Львові не можуть самостійно здійснювати захист своїх прав у суді апеляційної інстанції.

При оформленні дозвільних документів ОСОБА_5 не було відомо про те, що земельна ділянка, яка належить заявнику на праві власності, знаходиться в зоні Ж-1 (зона садибної забудови) де дозволено здійснювати будівництво лише 4 поверхового будинку на підставі чого і було скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт. Таким чином, єдиним способом захисту свого порушеного права та реалізації права власності на збудовану будівлю є саме визнання за заявником права власності в судовому порядку.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Франківського районного суду міста Львова.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з постановою апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності.

В іншій частині постанова апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року не оскаржується, а тому відповідно до правил статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядається.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки та будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 27 листопада 2014 року та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О. І. за № 3769. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

19 червня 2015 року Управлінням архітектури Департаменту містобудування Львівської ради було видано ОСОБА_5 містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на АДРЕСА_1 - для будівництва багатоквартирного житлового будинку з підвальним поверхом і підземним гаражем на АДРЕСА_1 зі знесенням існуючого будинку. У пункті 10 (Основні техніко-економічні показники об'єкта будівництва) вказаних містобудівних умов та обмежень, в графі «Поверховість:» зазначено: «4 з мансардою та підвалом і підземним гаражем».

Керуючись вихідними даними, що містились у містобудівних умовах та обмеженнях, проектувальником - ТзОВ «Капітель К», було виготовлено проектну документацію «Будівництво багатоквартирного 4-ох поверхового житлового будинку з підвальним поверхом і підземним гаражем, мансардою та демонтажем існуючого будинку на АДРЕСА_1».

17 вересня 2015 року Департаментом ДАБІ у Львівській області було зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт.

Рішенням головного інспектора будівельного нагляду Департаменту ДАБІ у Львівській області № 27/04-1-Д від 27 квітня 2016 року було скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт, у зв'язку з відхиленням від проекту, однак незважаючи на це ОСОБА_5 здійснив добудову будинку без прийняття його в експлуатацію.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Згідно роз'яснень у пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) (далі - Постанова), при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

У пункті 5 Постанови зазначено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинного збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

У пункті 9 Постанови зазначено, що за загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред'явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі (пункт 10 Постанови).

У справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Разом з цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними (пункт 12 Постанови).

На підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України) (пункт 14 Постанови).

Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК України, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам (пункт 16 Постанови).

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 цього Закону) (пункт 21 Постанови).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об'єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п'ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Відповідно до пункту 1.1. ДБН А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів. Основні положення», затверджених наказом Держкоммістбудування України 05 жовтня 1994 № 48, закінчені будівництвом і підготовлені до експлуатації відповідно до затвердженого проекту об'єкти підлягають введенню в експлуатацію в порядку, який встановлений чинним законодавством.

Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.

Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів від 13 квітня 2011 року № 461.

Встановивши, що визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачена, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що у суду першої інстанції не було правових підстав для застосування частини п'ятої статті 376 ЦК України та визнання права власності за ОСОБА_5 на житловий багатоквартирний будинок по АДРЕСА_1.

За таких обставин, доводи заявника про те, що єдиним способом захисту свого порушеного права та реалізації права власності на збудовану будівлю є саме визнання за заявником права власності в судовому порядку є безпідставними, оскільки закінчені будівництвом і підготовлені до експлуатації відповідно до затвердженого проекту об'єкти підлягають введенню в експлуатацію в порядку, який встановлений чинним законодавством, а не в судовому порядку.

Є безпідставними доводи заявника проте, що апеляційним судом не було задоволено клопотання про закриття провадження у справі, яке було подано представником ОСОБА_5 оскільки апеляційний суд розглянув дане клопотання, постановивши 06 вересня 2018 року ухвалу з мотивами такого розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог

ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення цій частині відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Лабай Андрія Мироновича залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю.Зайцев

Є. В.Коротенко