Справа № 263/9375/18
Провадження № 2/263/2158/2018
РІШЕННЯ

Іменем України

27 лютого 2019 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя у складі:

головуючого судді Соловйова О.Л.,

при секретарі Кирилюк В.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника відповідача - адвоката Нуждіна В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольська міська лікарня швидкої медичної допомоги» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

12.07.2018 ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовною заявою до Комунальної установи Маріупольської міської лікарні швидкої медичної допомоги про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог позивач послалась на те, що її переміщення з посади молодшої медичної сестри (санітарки) клініко-діагностичної лабораторії до інфекційного відділення КУ ММЛШМД, на посаду молодшої медичної сестри (прибиральниці) відбулось незаконно, оскільки змінились істотні умови праці, без згоди працівника. Вказані дії роботодавця, вважає фактичним переведенням, а запис у трудовій книжці з цього приводу недійсним, оскільки він не відповідає, ані фактичним обставинам, ані змісту наказу №123 від 01.12.2018. Звернувшись із заявою про звільнення з 01.06.2018, з підстав передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України (порушення роботодавцем законодавства про працю і трудового договору), фактично була звільнена 15.06.2018, за власним бажанням, на підставі ч.1 ст.38 КЗпП, наказом №64ок. Дій відповідача, вважає незаконними, оскільки останній самостійно змінив правові підстави звільнення та не сплатив вихідної допомоги, згідно ст.44 КЗпП України. З огляді на викладене, просила зобов'язати відповідача змінити формулювання причин розірвання трудового договору та стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП України. Позивачка стверджувала, що порушенням трудових прав та упередженими ставленням керівництва, їй було завдано моральної шкоди, яку просила компенсувати у розмірі мінімальної заробітної плати.

Ухвалою суду від 17.07.2018 первинні позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без руху, через недотримання вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України, надано строк для усунення недоліків.

06.09.2018, подано уточнений позов, за змістом якого позивач просила поновити строк для звернення з оскарження наказу №123 від 01.12.2017 про переміщення ОСОБА_1 в інфекційне відділення молодшою медичною сестрою з 01.12.2017, та визнання недійсним запису №44 від 01.12.2017 у трудовій книжці ОСОБА_1 про переміщення на посаду молодшої медичної сестри (санітарки) прибиральниці інфекційного відділення, на підставі наказу від 01.12.2017; визнати недійсним наказ №123 від 01.12.2017 та запис №44 від 01.122017 у трудовій книжці. Крім того, висунула вимоги про визнання недійсним наказу відповідача №64ок від 15.06.2018 щодо звільнення, на підставі ст.38 КЗпП України та відповідно, визнати недійсним запис №45 від 01.12.2017 у трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення, на підставі ст.38 КЗпП України. Зобов'язати відповідача змінити формулювання причин розірвання трудового договору, з ст.38 КЗпП України на ч.3 ст. 38 КЗпП України, з підстав порушення законодавства про працю та трудового договору. Стягнути вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку та середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Ухвалою суду від 11.09.2018, відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підтовче судове засідання на 18.09.2018 о 10:00годині, запропоновано відповідачу протяг 15 календарних днів з дня отримання ухвали суду надіслати відзив на позовну заяву і всі письмові докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

18.10.2018 відповідачем надіслано відзив на позовну заяву, за змістом якого заперечуються підстави для поновлення строку на оскарження наказу про переміщення позивача в межах однієї посади на тому же підприємстві, до іншого структурного підрозділу. Посилаючись на дотримання вимог ст.32 КЗпП України, відповідач заперечив здійснення переведення позивача, оскільки функціональні обов'язки та умови оплати праці, не змінились.

26.10.2018 позивачем подано заперечення на відзив, за яким остання стверджувала, що про порушення своїх прав, а саме: про запис у трудовій книжці та про наявність наказу на переміщення, дізналась при ознайомленні з трудовою книжкою 20.04.2018. За захистом своїх порушених прав звернулась 12.07.2018, через звільнення, яке відбулось 15.06.2018 на підставі наказу №64 ок. На виконання ухвали суду про залишення позову без руху, була вимушена поставити вимоги про визнання незаконним наказу про переміщення та наказу про звільнення, з огляду на що, вважає підстави поновлення звернення до суду обґрунтованими.

Подальші правові позиції сторін викладені письмово, не змінюють суті позовних вимог та заперечень відповідача, а лише доповнюють наведенні твердження.

Позивачем надані відомості про зміну назви відповідача на Комунальне некомерційне підприємстваоМаріупольської міської ради «Маріупольська міська лікарня швидкої медичної допомоги»

Ухвалою суду від 29.11.2018 закрито підготовче провадження по справи та призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги на вказаних у позовній заяві підставах. Позивач зазначила, що працевлаштувавшись до КМ «ММЛШМД» на посаду молодшої медичної сестри клініко діагностичної лабораторії, за функціональними обов'язками виконувала роботу з миття лабораторного посуду, який пройшов первинну дезінфекцію. Через конфлікт з керівництвом, поза її згодою, 01.12.2017 була переведена до інфекційного відділення також на посаду молодшої медичної сестри, але за посадовими обов'язками повинна була мити підлогу контактуючи з хворими, що створює додаткові фактори небезпеки зараження. Вважаючи, це суттєвою зміною умов праці, звернулась до головного лікаря з вимогою звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України через невиконання законодавства про працю. Незважаючи на підстави звільнення за які зазначені позивачем, її звільнення відбулось за ст.38 КЗпП України на загальних підставах, тобто за власним бажанням. Наведену невідповідність вважає порушенням трудових прав, які підлягають відновленню, шляхом зміни формулювання причин звільнення та стягнення грошової компенсації у вигляді вихідної допомоги розмірі тримісячного середнього заробітку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував повністю, посилаючись на класифікатор професій, який прийнятий та введений у дію наказом Держпотребстандартом України №375 від 26.12.2005. Посада позивача обліковується за класифікаційним номером 5132, молодша медична сестра (санітарка-прибиральниця, санітарка-буфетчица та інше). Зміна місця роботи позивача, а саме: переміщення з клініко діагностичної лабораторії до інфекційного відділення в межах одного медичного закладу, не може розцінюватись, як «перевід», тому згода працівника не потрібна. Відповідач наголошує, що вказані дії було продиктовані виключно виробничою необхідність, пов'язаної з оптимізацією ліжкового фонду, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30.1.2016 «Про затвердження Порядку створення госпітальних округів», наказу МОЗ України №165 від 20.02.2017 «Про затвердження примірного положення про госпітальний округ». Про вжиття відповідних організаційних заходів, а саме: про оптимізацію ліжкової мережі шляхом їх зменшення у хірургічному профілі та передачі штатної чисельності персоналу лікарів; медичних сестер та молодших медичних сестер до МЛ №1, відповідно до наказу №149 від 02.10.2017 позивач, була повідомлена, однак від підпису відмовилась. Зміна штатного розкладу, призводить до необхідності, переміщення працівників в межах закладу, що відбулось з позивачем, однак остання, через суб'єктивне ставлення до змін місця роботи, безпідставно стверджує про зміну умов праці, яка за функціональними обов'язками залишилась без змін.

Аналізуючи правові позиції сторін, з огляду на їх підтвердження письмовими доказами судом встановлені напрані правовідносини.

05.05.2015 на підставі наказу №62ок ОСОБА_1 прийнята на посаду молодшої медичної сестри (санітарки) клініко-діагностичної лабораторії Міської лікарні швидкої медичної допомоги м.Маріуполя. За посадовою інструкцією позивач зобов'язана: проводити прибирання закріпленої території; допомагає лаборантові; проводить миття, дезінфекцію і сушку лабораторного посуду; виконує функції кур'єра.

За повідомленням №6 Управління охорони здоров'я Маріупольської міської ради 08.11.2017 за вих№40.2-64549-40.1, відповідно до наказу УОЗ №193 від 15.09.2017 «Щодо оптимізації мережі та штатної чисельності лікувально-профілактичних закладів м.Маріуполя» до штату КУ «Маріупольської міської лікарні швидкої медичної допомоги» з 01.12.2017 внесло зміни, які полягають у зменшенні 21 ставки, серед яких 5 ставок молодшого медичного персоналу. (а.с.86,87)

Наказом №149 від 02.10.2017 головний лікар КУ «ММЛШМД» ОСОБА_3 довів до відома медичний персонал про оптимізацію ліжкової мережі хірургічного профілю з 115 ліжок стаціонару до 60 ліжок, та передачі 6 ставок лікарів ургентної допомоги, 10 ставок медичних сестер, 5 ставок молодших медичних сестер до МЛ.№1 з терміном виконання до 01.12.2017. Про оптимізацію шляхом скорочення ліжкового фонду та переведення, був повідомлений медичний персонал, в тому числі позивач, яка від відпису відмовилась в присутності начальника відділу кадрів ОСОБА_4 та інспектора ОСОБА_5 (а.с.88,89)

На виконання наказу УЗО №193 від 15.09.2017 головним лікарем КУ «ММЛШМД» ОСОБА_3 винесено наказ №158 від 27.11.2017 про зміни до штатного розкладу, за яким 1,0 ставки молодшої медичної сестри (санітарки) клініко-діагностичної лабораторії з 01.12.2017, виключена, та введена ставка молодшої медичної сестри (санітарки-прибиральниці) інфекційного відділення. За змінами штатного розпису, затверджених головним лікарем ОСОБА_3, посадовий оклад молодшого медичного персоналу - молодшої медичної сестри (санітарки) клініко-діагностичної лабораторії та молодшої медичної сестри (санітарки-прибиральниці) є незмінним як посадовим окладом, так і за надбавками через шкідливі умови праці. (а.с.100)

Твердження позивачки про суттєві зміни в умовах праці, насамперед посилення шкідливих умови, шляхом збільшення факторів небезпеки зараження через безпосереднє контактування з хворими інфекційного відділення, не відповідають фактичним умовам роботи. Так, за посадовою інструкцією молодшої медичної сестри прибиральниці інфекційного відділення, контактування з хворими не передбачено, оскільки чергування за посадою полягає у проведенні поточної дезінфекції у приміщенням відділення та вологому прибиранні у палатах. (а.с.109)

З огляду на викладене, дії відповідача, як роботодавця з переміщення працівника - ОСОБА_1, в межах підприємства на інше робоче місце, до іншого структурного підрозділу в межах кваліфікації (посади), обумовленої трудовим договором, узгоджується з вимогами ст.32 КЗпП України.

Частиною 2 ст. 32 КЗпП України, передбачено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

Таким чином, розпорядження (повідомлення) №123 від 01.12.2017 про переміщення молодшої медичної сестри клініко діагностичної лабораторії ОСОБА_1 до інфекційного відділення на ставку молодшої медичної сестри з 01.12.2017, через оптимізацію ліжкового фонду КУ «ММЛШМД», продиктовано виробничими потребами установи та ухвалено керівником, в межах повноважень на переміщення працівника.

З огляду на те, що вказаний документ про переміщення позивача, за класифікатором професії не змінює назву посади, яку обіймає працівник, то запис в трудовий книжні за №44 від 01.12.2017 про переміщення ОСОБА_1 на посаду молодшої медичної сестри (санітарки) прибиральниці інфекційного відділення, не відповідає вимогам п.2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства соціального захисту населення №58 від 29.07.93.(далі за текстом Інструкція).

Так, азб.3 п.2.14 Інструкції передбачено, що записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконується для робітників та службовців відповідно до найменування професій та посад, зазначених у «Класифікаторі професій». Якщо працівник має право на пенсію за віком на пільгових умовах, запис у трудовій книжці робиться на підставі наказу, виданого за результатами атестації робочих місць, і має відповідати найменуванню Списків виробництв, робіт. Професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення. Показники, зазначені у цих Списках обов'язково повинні бути підтвердженні у карті оцінки умов праці робочого місця за результатами атестації у можуть записуватись у дужках.

За наслідками судового розгляду не доведено, що посада молодшої медичної сестри інфекційного відділення КУ «ММЛШМД» надає працівнику право на пенсію на пільгових умовах. За інформацією, наданою комісією утвореною у інфекційному відділенні КУ «ММЛШМД», (до складу якої увійшов інженер з техніки безпеки та охорони праці), атестації дане робоче місце для надання пільг, відповідно до Постанови №461 від 24.06.2016 «Про затвердження списків виробництв, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію, за віком на пільгових умовах», не підлягає.

Крім того, звертає на себе увагу той факт, що спірний запис у трудовій книжці позивача зроблено з посиланням на наказ №123 від 01.12.2017, який в матеріалах справи відсутній. Оскільки, документ який став підставою переміщення ОСОБА_1 до інфекційного відділення, (міститься в матеріалах справи на аркуші №83), не відповідає Типовій формі №П-1, затвердженої наказом Держкомстату України №489 від 05.12.2008 та суперечить п.9 розділу ІІ Правилам організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях» затверджених наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18.06.2015. Так, наказ (розпорядження) №123 від 01.12.2017 не містить таких обов'язкових реквізитів як: назва документа; оформлення прийнятного рішення за наказом без позначки «наказую/вирішив»; відсутні відомості про розмір посадового окладу відповідно до штатного розпису, надбавок та доплат. Наведене, ставить під сумнів правомочність вказаного документу, як наказу з кадрового питання, та як наслідок можливість його оскарження і вчинення відповідних записів до трудової книжці позивача.

Таким чином, запис у трудовій книжці за №44 від 01.12.2017 про переміщення ОСОБА_1 на посаду молодшої медичної сестри (санітарки) прибиральниці інфекційного відділення, зроблено безпідставно та всупереч п.2.14. Інструкції. З огляду нащо, в цій частині, вимоги позивача підлягають задоволенню, шляхом визнання запису №44 від 01.12.2017 у трудовій книжці ОСОБА_1, недійсним.

Встановленні судом порушення, за умов тверджень позивача про необізнаність щодо вчинення відповідачем відповідного запису до трудовій книжці, створюють передумови для поновлення строку на оскарження з оскарження наказу №123 від 01.12.2017 про переміщення ОСОБА_1 в інфекційне відділення молодшою медичною сестрою з 01.12.2017, та визнання недійсним запису №44 від 01.12.2017 у трудовій книжці ОСОБА_1 про переміщення на посаду молодшої медичної сестри (санітарки) прибиральниці інфекційного відділення.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у п. 23 рішення у справі "Проніна проти України"

(Заява N 63566/00) від 18 липня 2006 року нагадав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Позивач, стверджуючи, що звільнення було незаконним, посилалась на те, що заява про звільнення написана нею з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України з огляду на невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, а наказ про звільнення №64ок від 15.06.2018 ухвалено відповідачем на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням.

Загальні підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника, визначені ст. 38 КЗпП.

Так, ч.1 ст.38 КЗпП передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Часина 3 вказаної статті закріплює право працівника у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Таким чином, основною умовою звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України є встановлення факту невиконання роботодавцем законодавства про працю, або умов колективного чи трудового договору.

За пунктом 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зобов'язано суди по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Розглядаючи вказаний трудовий спір, судом безспірно було встановлено, що заяву про звільнення, позивач написала за власної ініціативи, вважаючи порушенням умов трудового договору її переміщення у межах установи до іншого структурного підрозділу. З огляду на те, що доводи позивача про перевід на іншу посаду за відсутності згоди працівника, не знайшли свого підтвердження за наслідками судового розгляду, то дії відповідача щодо звільнення працівника за власним бажанням, відповідають вимогам ст.38 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з презумпції обов'язковості доведення обставин, на які посилається, саме стороною, яка стверджує про такі обставини, суд дійшов до висновку, що позивачем не надано належних чи допустимих доказів того, що заява про звільнення не була результатом вільного розпорядження ним своїм конституційним правом на працю, а також, що звільнення її відбулось без дотримання положень чинного законодавства, у зв'язку з чим в задоволенні позові про визнання незаконним наказу про звільнення, зміни формулювання причин розірвання трудового договору, у стягненні вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольська міська лікарня швидкої медичної допомоги» про поновлення строку на оскарження, визнання недійсним наказу про звільнення, та записів у трудовій книжці, зміни формулювання причин розірвання трудового договору, у стягненні вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, задовольнити частково.

Поновити позивачу строк звернення до суду з оскарження наказу №123 від 01.12.2017 про переміщення молодшої медичної сестри клініко діагностичної лабораторії ОСОБА_1 в інфекційне відділення на ставку молодшої медичної сестри з 01.12.2017.

Визнати недійсним та скасувати запис у трудовій книжці за №44 від 01.12.2017 про переміщення ОСОБА_1 на посаду молодшої медичної сестри (санітарки) прибиральниці інфекційного відділення, на підставі наказу №123 від 01.12.2017

В задоволенні іншої частині позовних вимог ОСОБА_1, відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

З урахуванням положень п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України апеляційна скарга подається через суд першої інстанції

Відповідно до ст.265 ч.5 ЦПК України вказуються наступні відомості:

позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, мешкає за адресою: АДРЕСА_1;

відповідач - Комунальне некомерційне підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольська міська лікарня швидкої медичної допомоги», 0, юридична адреса: м.Маріуполь вул. Бахмутська,20.

представник відповідача - адвокат Нуждін Віктор Іванович, юрисконсульт КУ «ММЛШМД» ІПН НОМЕР_2, адреса листування: АДРЕСА_2

Суддя О. Соловйов