Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Арапіної Н.Є.

з секретарем Юдицьким К.О.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності, поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що з 23 січня 2009 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час спільного життя на підставі договору купівлі-продажу було придбано трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Правовстановлюючі документи оформлені на відповідача. Просить визнати право власності на Ѕ частину трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка має загальну площу 55,7 кв.м. та стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 6 090,00 грн.

Під час підготовчого судового засідання позивач уточнила позовні вимоги та остаточно просить визнати спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору.

12 листопада 2015 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

08 грудня 2015 року ухвалою суду заяву ОСОБА_3 про забезпечення доказів залишено без руху.

31 березня 2016 року заочним рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено повністю: визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 70-71, том 1).

03 травня 2017 року ухвалою суду прийнято заяву ОСОБА_4 за участю заінтересованої особи ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення.

26 травня 2017 року ухвалою суду заяву ОСОБА_4 за участю заінтересованої особи ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення задоволено: заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року, ухвалене у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку.

25 вересня 2017 року ухвалою суду у зв'язку з дорученням Компетентному органу Італійської Республіки: вручити відповідачу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає за адресою: АДРЕСА_2, копію позовної заяви з доданими до неї документами, копію заяви про уточнення позовних вимог, повідомлення про слухання справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя на 25 червня 2018 року о 09 год. 00 хв. (резервна дата 09 липня 2018 року о 09 год. 00 хв.) в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва за адресою: Україна, місто Київ, вулиця А. Кошиця, 5 каб. 109. Витребувати у відповідача ОСОБА_4 пояснення по суті позовних вимог, а саме відповіді на такі питання: 1) Чи визнає він позов. Якщо ні, то по яким причинам? 2) Що може пояснити по суті позовних вимог? 3) Чи існують інші обставини, що мають істотне значення? 4) Чи не заперечує, щоб справу було розглянуто за його відсутності в судовому засіданні в Дніпровському районному суді м. Києва України, чи бажає брати участь у розгляді справи?, зупинено провадження по справі.

19 липня 2018 року ухвалою суду поновлено провадження по справі.

17 грудня 2018 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

22 лютого 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог.

Позивач в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представництво інтересів здійснював ОСОБА_1

Представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представництво інтересів здійснювала ОСОБА_2

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнала. Пояснила, що квартира є особистою власністю відповідача. Спірна квартира була придбана за кошти та проценти, повернуті свідком ОСОБА_7 на виконання договору позики, який був укладений до реєстрації шлюбу.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що з відповідачем підтримує дружні та ділові стосунки. У 2006 році взяв у відповідача у борг 40000 євро з виплатою 10 процентів річних до грудня 2011 року. Відповідач хотів придбати житло, тому з боргом свідок затримався, відсотки також не виплачував щорічно. Коли повернув борг у сумі 40 000 доларів та відсотки у сумі 24 000 доларів, відповідач попросив придбати квартиру та надав довіреність, якою уповноважив свідка укласти договір купівлі-продажу. Позивач була присутня при оформленні договору.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини.

З 23 січня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6, том 1), який рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року було розірвано (а.с.119, том 1). Від шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7, том 1).

22 квітня 2013 року відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що підтверджується інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно права власності про реєстрацію права власності за відповідачем (а.с. 65, 66-68, том).

Позивач просила визнати спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на придбання квартири під час шлюбу та нотаріально посвідчену заяву позивача про надання згоди відповідачу на укладення та нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири, в якій вказано, що договір купівлі-продажу квартири відповідає інтересам сім»ї та відповідає їхньому спільному волевиявленню (а.с. 3, том 2).

На підтвердження позовних вимог представником позивача надано суду також довідку Дошкільного навчального закладу № 716 м. Києва від 29 травня 2017 року, що позивач з 01 січня 2009 року по 01 січня 2016 року працює на посаді старшої медичної сестри (а.с. 114, том 1), довідку Дошкільного навчального закладу № 716 м. Києва від 29 травня 2017 року про перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною з 05 травня 2010 року по 02 березня 2013 року (а.с. 115, том 1).

Відповідач заперечував проти того, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Представник відповідача стверджувала, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, набуті до укладення шлюбу відповідно до договору позики від 29 травня 2006 року.

На підтвердження заперечень представником відповідача надано суду договір позики від 29 травня 2006 року, відповідно до якого ОСОБА_7 отримав від відповідача грошові кошти у розмірі 241200,000 грн., що еквівалентно 40 000,00 Євро та зобов»язався до 31 грудня 2011 року з виплатою 10 процентів річних до 31 грудня кожного року (а.с. 149, том 1), копію розписки відповідача про отримання грошових коштів згідно договору позики від 26 травня 2006 року, відповідно до якої відповідач отримав грошові кошти у розмірі 64 000,00 Євро на виконання умов договору позики (а.с. 239, 240, том 1).

Між сторонами виник спір з приводу сімейних правовідносин, предметом доказування є доведення, що грошові кошти на придбання спірної квартири є спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 5 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України).

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясувати джерело і час його придбання.

Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою привальною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю.

Твердження представника відповідача, що спірна квартира є об'єктом особистої власності відповідача через те, що вона була придбана на кошти, які відповідач отримав на виконання договору позики, укладеного 29 травня 2006 року між ним та свідком з терміном повернення 31 грудня 2011 року не підтверджено належними та допустимими доказами, виходячи з такого.

В силу положень частини першої ст. 218 ЦК України не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Тому пояснення свідка ОСОБА_7 про отримання від відповідача для придбання спірної квартири коштів, переданих на виконання договору позики, не свідчать про використання цих коштів на придбання спірної квартири.

Аналіз змісту розписки, яку власноручно складена відповідачем із зазначенням про передачу свідку коштів на придбання спірної квартири також не свідчить про отримання свідком цих коштів та використання їх на придбання спірної квартири, оскільки вона не підписана свідком та позивачем.

Крім того, при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири позивачем надано згоду на придбання спірної квартири.

Так, в договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 22 квітня 2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 Вінченцом, від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 11 березня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, діяв ОСОБА_7, вказано, зокрема, що є заява позивача про згоду на укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, зміст статей 60-65 Сімейного кодексу України роз»яснено. Також сторонам цього договору було роз'яснено зміст ст.ст. 60-74 СК України, які відносяться до 8 Глави Сімейного кодексу України «Право спільної сумісної власності подружжя».

Відповідачем також не заявлено зустрічний позов про визнання спірної квартири особистою власністю.

Оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири укладено під час шлюбу, відповідачем не доведено, що кошти на придбання спірної квартири, належали йому особисто, між ним та дружиною існувала інша домовленість, ніж спільне володіння та користування спірним майном, суд вважає доведеним наявність правових підстав для визнання спільним зазначеного майна подружжя.

Позивач також просила визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 даного Закону передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Оскільки спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, тому підлягають задоволенню вимоги про визнання за позивачем право власності на 1/2 частини спірного майна.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності, поділ майна подружжя підлягають задоволенню повністю: визнати спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 6 090 грн. 00 коп., відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру на користь позивача в сумі 6 090 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 16, 368 ЦК України, п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 5 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141, 223, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності, поділ майна подружжя задовольнити повністю.

Визнати спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 090 (шість тисяч дев'яносто) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04 березня 2019 року.

Суддя Н.Є.Арапіна