ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/1763/18 Номер провадження 22-ц/814/608/19Головуючий у 1-й інстанції Киричок С.А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 18 грудня 2018 року (час ухвалення судового рішення невідомий; дата виготовлення повного тексту судового рішення 20 грудня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі ОСОБА_3 сільської ради, голови сільської ради ОСОБА_4 та секретаря сільської ради ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, третя особа Державна казначейська служба України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, просив стягнути з держави Україна на його користь суму моральної і матеріальної шкоди в розмірі 152 892 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 березня 1998 року за ним визнано право власності на будинок №7 в с.Броварки Гадяцького району, проте Держава в особі посадових осіб ОСОБА_3 сільської ради (голова та секретар) чинять йому перешкоди у реалізації його права на нерухоме майно, і таким чином фактично позбавили позивача та його дітей житла.

Незаконними діями державних органів позивачу завдана моральна шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, зміни способу життя, почуття безпорадності, втрати душевної рівноваги та спокою, дискомфортного стану, відчаю та душевного болю.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджував, що суд першої інстанції провів судові засідання без повідомлення та виклику сторін, тим самим не надав можливості надати додаткові доказі по справі, не вислухав думку сторін та не допитав свідків.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_3 сільська рада Гадяцького району, ОСОБА_5, ОСОБА_4, навівши норми закону, якими врегульовані правовідносини з відшкодування шкоди, стверджують, що рішення суду першої інстанції є законним, оскільки позивачем не доведені обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених вимог.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 02 серпня 1988 року в с. Книшівка Гадяцького району на підставі договору купівлі-продажу купив житловий будинок в с. Броварки Гадяцького району (а.с.14).

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 11.03.1998 року визнано за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння, розміщене в с.Броварки Гадяцького району, вулиця Радянська, 7, в цілому. Рішення набрало законної сили 11 квітня 1998 року.

Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_6, у 1988 році купив будинок в с.Броварки Гадяцького району. 14 лютого 1992 року без згоди ОСОБА_2 його дружина ОСОБА_6 будинок продала ОСОБА_7 і договір купівлі-продажу був зареєстрований в ОСОБА_3 сільській раді (а.с.16-18).

Зі змісту долучених до позовної заяви світлокопій документів вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово звертався до суду з позовами до ОСОБА_3 сільської ради, стверджуючи, що остання чинить йому перешкоди у заселенні в будинок, власником якого він є згідно судового рішення. По суті подані ним позовні заяви не розглянуті. Окрім того, ОСОБА_2 неодноразово звертався до правоохоронних органів зі скаргами аналогічного змісту. Рішень за поданими скаргами, якими б встановлені факти, про які він твердить, не прийнято.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження фактів наведених у позовній заяві.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Дотримання судом першої інстанції вимог цивільного процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом другим ч.2, ч.4, ч.5, ч.6 ст.19 ЦПК України передбачено, що позовне провадження здійснюється у загальному чи спрощеному порядку.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду:

1) малозначних справ;

2) справ, що виникають з трудових відносин;

3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд;

4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує пятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зі змісту отриманої судом першої інстанції позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 заявлені, зокрема, такі вимоги (у прохальній частині): стягнути з Держави на його користь 152 892 грн. моральної і матеріальної шкоди, забезпечити його безоплатною правовою допомогою, справу розглянути колегією суддів. Окрім того, у заяві зроблено посилання на існування доказів в іншій цивільній справі та необхідність подання додаткових доказів. (а.с.7 зворот, 8).

Ухвалюючи рішення про відкриття провадження і розгляд справи у порядку спрощеного провадження без виклику сторін, суддя суду першої інстанції обмежився посиланням на ст.274, ст.279 ЦПК України, категорію і складність справи.

Так, формально з огляду на ціну позову, справа підпадає під ознаки спрощеного провадження. Разом з тим, у частині третій ст.274 ЦПК України зазначено, що при вирішенні питання про розгляд справи у порядку спрощеного провадження суд має врахувати, зокрема значення справи для сторін (у тому числі і для позивача), чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес, думку сторін (у тому числі і позивача) щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного провадження.

Приймаючи до уваги зміст позовної, суддя суду першої інстанції мав би врахувати значимість справи для позивача, зміст порушеного права (права на житло), а також думку самого позивача, який попри відсутність прямої і конкретної вимоги про розгляд справи у загальному порядку, все ж таки чітко вказав у позові про необхідність розгляду справи з його участю.

В ухвалі про відкриття провадження (а.с.45-46) відсутні висновки з цих питань, що є порушенням права позивача бути почутим судом у розумінні приписів п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Справа «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, рішення від 10.02.2010, пункт 58).

Окрім того, як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_2, отримавши відзив на позов 20 жовтня 2018 року (принаймі у справі відсутні дані про отримання відзиву раніше), 25 жовтня 2018 року у межах строку, встановленого ч.7 ст.279 ЦПК України, подав суду відповідь на відзив (а.с.65-67), у якій, зокрема, заявив про збільшення позовних вимог до 200 000 грн., а також про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Отже, отримавши відповідь на відзив, суд першої інстанції мав діяти у відповідності до приписів ч.5, ч.6 ст.279 ЦПК України, проте всупереч вимогам закону суд першої інстанції жодного процесуального рішення не ухвалив і розглянув справу без повідомлення сторін за наявними матеріалами.

Встановлені вище обставини у сукупності дають підстави для висновку про те, що ця справа мала бути розглянута у порядку загального позовного провадження, зважаючи на вимогу позивача про розгляд справи у судовому засіданні з його участю, значущість цієї справи для позивача, а також зміст порушеного, на переконання позивача, права.

Відповідно до п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є розгляд судом першої інстанції в порядку спрощеного провадження справи, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Отже, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове по суті заявлених вимог.

Щодо суті спору.

Предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями (бездіяльністю) посадових осіб органу місцевого самоврядування.

Згідно ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки ОСОБА_2 або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою ОСОБА_2 або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

За змістом наведеної норми закону підставою для задоволення такого позову є доведеність існування у сукупності таких обставин: факти неправомірних дій (бездіяльності ) посадової або службової особи органу державної влади, органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст.81 ЦПК України обовязок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом.

У підтвердження заявлених вимог ОСОБА_2 надав суду світлокопії таких документів:

Лист-відповідь від 12 вересня 1996 року за підписом сільського голови ОСОБА_4, у якому, зокрема, ОСОБА_2 повідомляється про відсутність у сільської ради повноважень вирішувати його суперечки із ОСОБА_8 стосовно будинку, у тому числі щодо його вселення у будинок та відібрання ключів у ОСОБА_8 (а.с.11). Аналогічні за змістом листи ОСОБА_3 сільської ради від 23 березня 2010 року і від 15 червня 2017 року (а.с.34, 38).

Позовна заява ОСОБА_2 до виконавчого комітету ОСОБА_3 сільради від 24 липня 1999 року про зобовязання вселити його у будинок, право власності на який визнано судом, відшкодування шкоди (а.с.13).

Договір купівлі-продажу будинку в с.Броварки від 02 серпня 1988 року та рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 березня 1998 року (а.с.14, 16-18).

Лист-відповідь УМВС України в Полтавській області від 15 березня 2006 року, у якому ОСОБА_2 у черговий раз повідомляється про відсутність перешкод для його вселення у будинок, а також про невстанолення фактів протиправних дій членів родини ОСОБА_8 відносно нього (а.с.21).

Ухвала Гадяцького районного суду Полтавської області від 20 січня 2000 року про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_2 до виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради про вселення у будинок (а.с.39); Ухвала Гадяцького районного суду Полтавської області від 17 лютого 2004 року про визнання неподаною і повернення позовної заяви ОСОБА_2 до голови виконкому ОСОБА_3 сільської ради ОСОБА_9, подружжя ОСОБА_8 про вселення у будинок (а.с.36). Ухвала Гадяцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2010 року про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_2 до виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради про вселення у будинок (а.с.22).

Лист прокуратури Полтавської області від 25 січня 2011 року про направлення скарги ОСОБА_2 щодо невиконання рішення суду, протиправного заволодіння його будинком прокурору Гадяцького району для розгляду по суті (а.с.23).

Повідомлення Державної виконавчої служби Полтавської області від 24 листопада 2011 року про відсутність виконавчих проваджень, де стороною є ОСОБА_2 (а.с.24).

ОСОБА_3 сільської ради від 27 лютого 2002 року на адресу Гадяцького районного суду, у якому повідомляється, що на підставі рішення Гадяцького районного суду від 30 листопада 1995 року на імя ОСОБА_2 відкрито по господарський номер на Ѕ будинку в с.Броварки по вул.. Радянській, будинок не заселений, а ОСОБА_2 виписався з нього 07 червня 2001 року (а.с.27).

Акт судового виконавця від 19 липня 1996 року про зняття арешту на будинок, у якому відображено, що ОСОБА_8 відмовилася віддавати ОСОБА_2 ключі від будинку (а.с.38).

Проаналізувавши наведені документи у відповідності до вимог ст.89 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що вони (подані докази) не підтверджують факту неправомірних дій (бездіяльності) посадових або службових особи ОСОБА_3 сільської ради при здійсненні ними своїх повноважень, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Зі змісту поданих доказів слідує, що на переконання ОСОБА_2 службові особи ОСОБА_3 сільської зобовязані забезпечити його вселення у спірний будинок та вирішити його суперечки із ОСОБА_8, проте такі дії не входять до повноважень органу місцевого самоврядування.

Інші світлокопії документів, які долучені до позову, не стосуються предмета доказування у цій справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 заявив прохання про розгляд справи без його участі. Окрім того, позивач не скористався правом подати апеляційному суду нові докази з огляду на доводи його апеляційної скарги, які, за наявності обставин, передбачених ч.3 ст.367 ЦПК України, могли бути досліджені судом апеляційної інстанції.

Враховуючи встановлене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав порушення норм процесуального закону. Заявлені позовні вимоги за відсутності належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.367, п.4 ч.1 ст.374, п.7 ч.3 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 18 грудня 2018 року скасувати, ухваливши нове рішення по суті заявлених вимог.

ОСОБА_2 відмовити за недоведеністю у задоволенні позову Держави Україна в особі ОСОБА_3 сільської ради, голови сільської ради ОСОБА_4 та секретаря сільської ради ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 04 березня 2019 року

Головуючий О. А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

ОСОБА_10

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов