КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №381/2372/18 Головуючий у І інстанції - Ковалевська Л.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/4020/2019 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Фастівський міськрайонний відділ ДВС ГТУЮ в Київській області про визнання права власності на 1/2 частину будинку в порядку погашення заборгованості по сплаті аліментів,

встановив:

у липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину будинку в порядку погашення заборгованості по сплаті аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого народилась донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини від її заробітку і до досягнення донькою повноліття.

В зв'язку з несплатою відповідачем аліментів, рішенням суду від 14 липня 2017 року з відповідача стягнуто на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів.

Виконавче провадження на даний час не проводиться, оскільки у відповідача немає ніяких доходів та майна на яке можна покласти стягнення, окрім частки в спірному будинку.

Позивачу належить 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 інша частина будинку належить відповідачу.

Рішенням суду від 23 серпня 2011 року даний житловий будинок поділено в натурі, та позивачу виділено квартиру №1.

Оскільки відповідач з дитиною не проживає, матеріально її не утримує та ніколи не утримувала, ухиляється від сплати аліментів, тому позивач вважає за можливе передати її частину житлового будинку АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу по аліментах та пені за несплату аліментів.

Просив суд, визнати за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1, що належить боржнику ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу з аліментів та пені за несплату аліментів.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що 15 березня 2010 року рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини від її заробітку щомісячно і до досягнення донькою повноліття.

За період з 15 лютого 2010 року по 01 лютого 2014 року утворилась неустойка (пеня) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення, яка складає 11 114,82 грн.

Заочне рішення набрало законної сили.

Також, заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2017 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментах на утримання доньки, за період з 15 лютого 2010 року по 01 лютого 2014 року в сумі 34421,85 грн., стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму неустойки за прострочення сплати аліментів у розмірі 11114,82 грн. Вирішено питання про судові витрати.

15 листопада 2017 року було відкрито виконавче провадження щодо виконання вищевказаного рішення суду про стягнення заборгованості по аліментах та неустойки, що підтверджується постановою ВП №55156503.

ОСОБА_2 належить 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1

Згідно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2011 року житловий будинок АДРЕСА_1 поділено в натурі, виділено квартиру №1 ОСОБА_2

Інша частина будинку належить відповідачу.

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1, вартість 1/2 частини житлового будинку складає 43735 грн.

Оскільки місце проживання та перебування відповідачки йому не відоме, разом з дитиною вона не проживала та не проживає, матеріально її не утримує та не утримувала, ухиляється від сплати аліментів досить тривалий час, вважає за можливе передати належну відповідачу частину нерухомого майна, а саме 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу з аліментів та пені за несплату аліментів.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2010 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 15 лютого 2010 року до досягнення дитиною повноліття.

За період з 15 лютого 2010 року по 01 лютого 2014 року утворилась неустойка (пеня) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення, яка складає 11114,82 грн.

Заочне рішення набрало законної сили.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2017 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментах на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 15 лютого 2010 року по 01 лютого 2014 року у сумі 34421,85 грн., стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, суму неустойки за прострочення сплати аліментів у розмірі 11114,82 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

15 листопада 2017 року було відкрито виконавче провадження щодо виконання вищевказаного рішення суду про стягнення заборгованості по аліментах та неустойки, що підтверджується відповідною постановою ВП №55156503.

Згідно довідки-розрахунку №03.3-22/2071-6 від 25 лютого 2014 року, виданою ВДВС Фастівського МУЮ заборгованість по аліментах згідно виконавчого листа №2/528 виданого 15 березня 2010 року, виданим Фастівським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини заробітку до досягнення нею повноліття, починаючи з 15 лютого 2010 року, що станом на 01 лютого 2014 року становить 34421,85 грн.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 належить 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 Київської області.

Укласти договір про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно сторони не можуть, оскільки місцезнаходження та проживання відповідача позивачу невідоме і більше того, згідно прохальної частини позову він просить суд визнати право власності на частину будинку особисто за ним.

Крім цього, жодних дій, спрямованих на розшук відповідача, ні позивачем, ні Фастівським відділом ДВС в межах відкритого виконавчого провадження вчинено не було.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №55156503, що відкрито на підставі виконавчого листа, в актах державного виконавця при виході на місце зафіксовано факт не проживання боржника ОСОБА_3 за місцем реєстрації АДРЕСА_1.

Розшук боржника ОСОБА_3 не оголошувався.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що припинення права власності відповідача на 1/2 частку житлового будинку з припиненням права на аліменти для дитини можливо тільки за наявності вільного волевиявлення відповідача.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.190 СК України, той з батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів за рішенням суду», батьки мають право з дозволу органу опіки та піклування укласти між собою договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо), який підлягає нотаріальному посвідченню й державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Свобода договору є однією з загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з ч.1 ст.443 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику.

В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження.

У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відділ ДВС Фастівського МРУЮ жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду в межах відкритого виконавчого провадження, передбачених Закону України «Про виконавче провадження» не вчинила.

Викладені в апеляційній скарзі доводи на думку колегії суддів є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 07 березня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба