Єдиний унікальний номер судової справи 473/3191/17
Провадження № 22-ц/812/1358/19 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 04 червня 2019 року о 15 годині 41 хвилина, у приміщенні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, під головуванням судді Висоцької Г.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,

в с т а н о в и л а:

22 вересня 2017 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 ,пред`явила до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 жовтня 2013 року, ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 .

Законними користувачами квартири № 53 , яка розташована поверхом вище, є відповідачі по справі.

30 березня 2017 року, з вини відповідачів, відбулося залиття квартири позивача, внаслідок якого були пошкоджені натяжні стелі в спальній кімнаті, кухні, ванній кімнаті та коридорі, багети та стіни в зазначених приміщеннях, а також кухонні меблі, про що складені акти обстеження.

Посилаючись на викладені обставини та на те, що відповідачі частково відшкодували матеріальні збитки, відновивши за свій рахунок натяжні стелі, але не повністю, ОСОБА_1 просила стягнути 18 621 гривень солідарно з відповідачів на свою користь, а також понесені нею судові витрати.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 грудня 2017 року по даній цивільній справі було призначено комплексну судову будівельно - технічну та товарознавчу експертизу, виконання якої доручено експертам Херсонського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження по даній цивільній справі було зупинено.

Після надходження висновку експертизи, 15 квітня 2019 року, представником позивача адвокатом Вуїв О.В. до суду було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог до 15 052 гривень 65 копійок, яка складається з:

- вартості ремонтно-будівельних робіт, необхідних для усунення пошкоджень квартири позивача - 3 757 гривень 87 копійок;

- вартості відновлення пошкодженого кухонного гарнітуру в результаті негативних факторів - залиття квартири з урахуванням індексу інфляції в сумі 8 102 гривень 44 копійки;

- ремонтно-відновлювальні роботи, відповідно до кошторису від 26 липня 2018 року щодо демонтажу, монтажу, транспортних витрат, тощо ФОП « ОСОБА_5 » в сумі 3 192 гривні 34 копійки.

Крім того, представник позивача просила стягнути з відповідачів судові витрати в дольовому порядку в сумі 12 792 гривні 80 копійок, судовий збір - 640 гривень, вартість послуг спеціаліста з розроблення технічного звіту - 1 500 гривень, вартість судової експертизи - 6 652 гривень 80 копійок та витрати на правову допомогу - 4 100 гривень.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, спричинену залиттям квартири в розмірі 11 860 гривень 31 копійка.

Стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати в розмірі 6 240 гривень, тобто по 3 120 гривень з кожного. В частині вимог про відшкодування суми коштів витрачених на проведення експертизи - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, в частині відмови у задоволені позовних вимог по відшкодуванню витрат на експертизи, позивач, діючи через свого представника, подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити зазначену вимогу.

Апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржене рішення суду 1 інстанції, в частині відмови у задоволені позовних вимог, щодо стягнення судових витрат, понесених позивачем на проведення експертизи у сумі 6 652 гривні 80 копійок, скасувати, виходячи з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимога позивача щодо відшкодування відповідачами вартості проведення комплексної судової експертизи у розмірі - 6 652 гривні 80 копійок, на думку суду, не підлягає задоволенню, оскільки зазначена сума сплачена не ОСОБА_1 , або її представником від імені останньої, а сплачена платником ФОП ОСОБА_6 , який не є стороною по справі.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не у повній мірі погоджується з викладеним, вважає такі висновки суду не вірними, не законними та не обґрунтованими.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором регулюються положеннями Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором, або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно з пунктом 9 вищезазначеної Постанови відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду і якості, налагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Згідно ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

З матеріалів справи вбачається, і, таке встановлено судом 1 інстанції, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 жовтня 2013 року, ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7-8, 9-13) . Законними користувачами квартири № 53 , яка розташована поверхом вище, є відповідачі по справі, з вини яких 30 березня 2017 року, відбулося залиття квартири позивача, внаслідок якого були пошкоджені натяжні стелі в спальній кімнаті, кухні, ванній кімнаті та коридорі, багети та стіни в зазначених приміщеннях, а також кухонні меблі, про що складені акти обстеження (а.с. 14,15).

Відповідно до акту виконаних робіт, в квітня 2017 року відповідачі відновили натяжні стелі, сума ремонтних робіт по яким, становить 9 178 гривень (а.с. 76-79).

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 грудня 2017 року по даній цивільній справі було призначено комплексну судову будівельно - технічну та товарознавчу експертизу, виконання якої доручено експертам Херсонського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Висновками експертизи визначено матеріальну шкоду, завдану позивачу внаслідок залиття квартири, яка становить 11 860 гривень та стягнута з відповідачів солідарно на користь позивача.

Оскільки рішення суду в цій частині не оскаржувалося, то апеляційним судом не переглядається.

Стосовно оскарження рішення суду І інстанції, в частині відмови у стягненні судових витрат, понесених позивачем на проведення комплексної експертизи у сумі 6 652 гривні 80 копійок, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до глави 8 ЦПК України та постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» - під судовими витратами слід вважати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Згідно із главою 8 розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Визначені ЦПК види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов`язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду 1 інстанції від 05 грудня 2017 року було призначено комплексну судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Херсонського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с. - 120). Обов`язок щодо сплати витрат на проведення експертизи покладено на ОСОБА_1 (а.с. - 120 зв.).

Відповідно до листа названої експертної установи вартість проведення експертизи визначена у 6 652 гривні 80 копійок (а.с. - 126).

Наступним листом, експертна установа стала наполягати на сплаті вказаних коштів (а.с. -136).

Після того, як позивач таку оплату здійснила, про що свідчить платіжне доручення № 9 від 06 березня 2018 року на суму 6 652 гривні 80 копійок, з вказівкою про призначення платежу, «експертиза за рахунком від 18 грудня 2018 року № № 17-672/673/674/675/09 у т.ч. ПДВ 1 108 гривень 80 копійок, та особу за обов`язком якої проводиться оплата - ОСОБА_1 », експертиза була проведена, про що свідчить висновок (т. 1 а.с. - 194-226, 232) та прийнята судом як доказ і використана при вирішенні спору.

За такого, вказана сума повинна сприйматися як судові витрати сторони позивача, а, відповідно, повертатися відповідачами їй, оскільки позов задоволено.

При цьому, зазначення в платіжному документі в графі «платник» - ФОП Паламарчук, не змінює такого їх обов`язку, оскільки з наданих позивачем квитанції та заяви видно, що позивач внесла свої грошові кошти, на виконання покладеного на неї судом процесуального зобов`язання, через назване підприємство, що не заборонено чинним законодавством (т. 2 а.с. - 23-25).

Оскільки суд 1 інстанції відмовив у вимогах в цій частині, то витрати понесені позивачем на проведення експертизи, слід привести у відповідність з виписаним, постановою апеляційного суду, стягнувши зазначену суму солідарно з відповідачів на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 -задовольнити.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2019 року, в частині відмови у відшкодуванні судових витрат на проведення комплексної експертизи - скасувати та прийняти постанову якою названу вимогу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1 6 652 гривні 80 копійок судових витрат понесених нею на проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2019 року.