КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кузя Олександра Радіоновича про примусове проникнення до житла,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року,

встановив:

у червні 2019 року приватний виконавець звернувся до суду із поданням про примусове проникнення до житла, у якому постійно проживає боржник ОСОБА_4, для перевірки її майнового стану, посилаючись на те, що боржник на виклики виконавця не з'являється, даних щодо свого майнового стану не надає, а будь-кого рухомого чи нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення, за нею не зареєстровано.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року подання було задоволено, надано приватному виконавцю дозвіл на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із ухвалою, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні подання відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 26 жовтня 2015 року було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнуто солідарно зі ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 (яка змінила прізвище на ОСОБА_4) заборгованість за кредитним договором в розмірі 552 991, 98 дол. США.

У червні 2019 року приватний виконавець виконавчого округу м.Київ Кузь О.Р. звернувся до суду із поданням про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_4, посилаючись на те, що рішення суду про стягнення заборгованості не виконується, боржник на виклики виконавця не з'являється, не надає даних щодо свого майнового стану. Вказував, що він не одноразово здійснював вихід за адресою проживання боржника для здійснення опису та арешту майна, однак до квартири його допущено не було.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року подання було задоволено, надано приватному виконавцю дозвіл на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що боржником не вчиняються дії, спрямовані на виконання судового рішення про стягнення з неї заборгованості, а згідно даних, наявних у приватного виконавця, рухоме чи нерухоме майна, зареєстроване за боржником, на яке можна звернути стягнення, відсутнє.

Такий висновок суд першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 1, 2 , 18, 28 Закону України «Про виконавче провадження».

У своїй апеляційній скарзі боржник ОСОБА_4 посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що при зверненні до суду з поданням приватним виконавцем не було надано доказів на підтвердження належності житла, про примусове проникнення до якого він просив, саме боржнику. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 26 жовтня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_11, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 (яка змінила прізвище на ОСОБА_4) на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 552 991,98 дол. США, що становило 11 651 541 грн. 02 коп.

Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 27 січня 2016 року заяву ОСОБА_11 про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення. Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили.

Положеннями ст. 18 ЦПК України визначено що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право, зокрема накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (пункт 6 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кузя О.Р. було відкрито виконавче провадження з виконання вказаного рішення та зобов'язано боржника ОСОБА_4 подати приватному виконавцю декларацію про доходи та майно.

19 березня 2019 року приватним виконавцем на адресу боржника було направлено копії постанов про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця, постанови про арешт майна боржника, постанови про звернення стягнення на майно боржника, пам'ятку про права та обов'язки сторін виконавчого провадження та бланк декларації про доходи та майно боржника. Вказані документи були отримані боржником 25 березня 2019 року, про що свідчить розписка про отримання поштового відправлення (а.с.107, том І).

Також з наданих приватним виконавцем до суду копій матеріалів виконавчого провадження вбачається, що ним було направлено запити щодо наявності реєстрації за боржником боржника права власності на нерухоме майно, в тому числі земельні ділянки, автомобілі та інші колісні транспортні засоби, сільськогосподарську техніку, дорожньо-будівельну чи меліоративну техніку, судна, зброю тощо. Згідно наданих уповноваженими органами відповідей, зареєстроване майно за ОСОБА_4 відсутнє.

Крім того, приватним виконавцем 22 березня 2019 року винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти боржника, яку направлено для виконання до двадцяти фінансових установ. З наданих банками відповідей встановлено, що грошові кошти на рахунках або передані на зберігання цінності від ОСОБА_4 відсутні.

03 квітня 2019 року приватним виконавцем було складено акт про те, що боржник ОСОБА_4 на виклик не з'явилась, декларацію про доходи та майно не подала, про дату та час проведення за її участю перевірки майнового стану за місцем проживання не повідомила (а.с.117, том І).

17 квітня 2019 року ОСОБА_4 подала приватному виконавцю заяву, у якій повідомила виконавця про те, що вона не має можливості з'явитись на виклик, а інформація щодо її майнового стану може бути отримана виконавцем з інших джерел.

Згідно Актів приватного виконавця від 23 квітня 2019 року 29 травня 2019 року, 05 червня 2019 року, за наслідками виходу за місцем проживання боржника потрапити до житла не виявилось можливим, допуск до квартири для перевірки майнового стану не надано (а.с.182, 184,185, том ІІ).

Посилання скаржника на те, що квартира, до якої дозволено примусове проникнення, їй не належить, не може бути підставою для відмови у задоволенні подання.

З наданих до суду копій документів виконавчого провадження вбачається, що боржник рішення суду у добровільному порядку не виконує, на виклики виконавця не з'являється, із заявами про зупинення вчинення виконавчих дій не зверталась. Перешкоджання виконавцеві у доступі до житла для проведення перевірки її майнового стану свідчить про ухилення від виконання рішення суду.

Так, матеріали справи свідчать про те, що квартира АДРЕСА_2, у якій зареєстрована та постійно проживає боржник ОСОБА_4, належить на праві власності її малолітній доньці ОСОБА_14 на підставі договору дарування від 23 березня 2013 року. укладеного між ОСОБА_15 та малолітньою, в інтересах якої діє її мати - боржник ОСОБА_4 Крім того, матеріали справи свідчать про те, що на розгляді у Подільського районного суду м.Києва перебувала цивільна справа за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_11 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В ході розгляду даної справи було встановлено що квартира АДРЕСА_2 належала на праві власності ОСОБА_9, яка також є боржником у даному виконавчому провадженні.

Крім того, з матеріалів справ вбачається, що ОСОБА_16 зареєстрована у вказані квартирі з 1985 року, ОСОБА_11 - з 1985 року, а ОСОБА_4 була зареєстрована з 02 серпня 2007 року по 06 листопада 2015 року, з 10 березня 2016 року по 03 жовтня 2016 року та з 22 серпня 2017 року і по даний час (а.с.75-76, том.ІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Доводи апелянта про те, що у квартирі належне їй майно відсутнє, а доказів на спростування такої відсутності приватний виконавець не надав, також не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, оскільки надання доступу до житла спрямоване саме на виявлення відповідного майна боржника та його опису, з урахуванням відсутності допуску виконавця до квартири у добровільному порядку з метою виявлення наявності або відсутності такого майна.

Посилання апелянта на те, що примусове проникнення до житла може призвести до порушення інших осіб, які проживають у даній квартирі, колегія суддів також вважає неспроможними, оскільки з наявних у матеріалах справи доказів вбачається що у зазначеній квартирі також зареєстрована і боржник ОСОБА_9, яка була попереднім власником квартири та щодо якої також постановлено ухвало про примусове проникнення до житла з метою встановлення майнового стану.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що доводи скаржника щодо того, що рішення суду про стягнення з неї заборгованості вона не отримувала, а про розгляд справи не повідомлялась, спростовуються матеріалами справи. Згідно розписок про отримання поштових відправлень, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 були повідомлені про розгляд справи у суді першої інстанції та отримували судові повістки та копію рішення суду (а.с.39, 50, 85, том І). Пояснення представника апелянта у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції про те, що повістки отримувала мати ОСОБА_4 - ОСОБА_9, яка не повідомляла апелянта про розгляд справи, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки матеріали справи свідчать про те, що боржники зареєстровані та проживають за однією адресою. Квартира, до якої дозволено примусове проникнення, належить на праві власності малолітній дитині, законним представником якої є боржник ОСОБА_4

У пункті 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (заява №18357/91) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

При зверненні до суду із апеляційною скаргою апелянтом не було наведено фактичних обставин, які не були враховані судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, ухвала була постановлена судом першої інстанції при дотриманні норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 04 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді