КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/324/19 Головуючий у 1 інстанції - Яровенко Н.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Білич І.М.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 08 серпня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року позивач Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ «КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 і просив винести рішення, яким стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним картковим договором №б/н від 10.02.2011 року у загальній сумі 55.568,88 грн., станом на 30.06.2017 року, що складається: із заборгованості за тілом кредита - 1.863,06 грн.; за відсотками - 46.083,69 грн.; по пені та комісії - 4.499,80 грн.; по штрафу 500 грн., як фіксована частина, та 2.622,33грн., як процентна складова.

Послався на те, що 10.02.2011 року між сторонами укладено кредитний договір, згідно якого ПАТ «КБ «Приватбанк» відкрив на ім`я ОСОБА_1 картковий рахунок з лімітом кредитування картки під 30% на рік на залишок заборгованості.

Оскільки, як вважав позивач, позичальниця ОСОБА_1 не виконувала належним чином свої кредитні зобов`язання з погашення кредиту та інших платежів, передбачених договором, він звернувся з цим позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 08 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено/а.с.138-143/.

Відмовляючи у позові, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів укладення між сторонами кредитної угоди на умовах, зазначених у позовній заяві, а саме, не надано доказів, що відповідачкою ОСОБА_1 отримувались кредитні кошти у розмірі 1.900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 30 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування вимог щодо стягнення пені та штрафу, позивачем не надані Умови та правила надання банківських послуг, які мали бути підписані позичальницею.

Отже, як вважав суд, позивачем не доведено обставин того, що відповідачка була ознайомлена та згодна з умовами, викладених в Умовах та правилах надання банківських послуг.

В поданій апеляційній скарзі АТ «КБ «Приватбанк» просить скасувати указане рішення, як ухвалене з порушенням вимог матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі /а.с.146-148/.

Скаржник послався на те, що боржником доводи Банку, що викладені у позовній заяві не спростовані. Також зазначив, що позичальник своїм особистим підписом в Анкеті-заяви засвідчив свою згоду про укладення кредитного карткового договору на умовах, викладених в банківських документах: «Умови та Правила надання банківських послуг у «Приватбанку», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи банку», які викладені на банківському сайті http://prіvatbank.ua/ terms/pаges/70/,

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника відповідачки, обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про відмову у позові з підстав пропуску строку позовної давності з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи, звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «КБ «Приватбанк» надав суду копію Анкети-заяви №б/н від 10.02.2011 року про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», підписану відповідачкою, відповідно до змісту якої слідує, що між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний картковий договір, за яким позичальниця того ж дня отримала у Банку платіжну картку з зазначенням кредитного ліміту у сумі 1.900 грн. під 30 річних на залишок заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, на термін один рік - до 10.02.2012 року.

Відповідачка ОСОБА_1 у Анкеті-заяві підтвердила свою згоду на те, що її заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між нею та Банком договір, що підтверджується їїпідписом на Анкеті-заяві.

Встановлено, що під цими документами, які зазначені в Анкеті-заяві, тобто, в «Умовах та Правилах надання банківських послуг у «ПриватБанку», «Тарифах банку», «Пам`яткою клієнта банку», які визначають такі істотні умови договору, як розмір відсотків, штрафи, пеню, комісійні платежі, термін дії договору, а також строки платежів по кредиту (тіла кредита та відсотків) - позичальниця не підписувалась.

Крім того, Банком не наведено інших доказів існування погоджених сторонами будь-яких істотних умов договору, крім тих, що зазначені лише у вище зазначених документах, і з якими, як вважав Банк, позичальниця булаознайомлена.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», розуміла відповідачка, підписуючи заяву-Анкету про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку», а також те, що указані документи на момент отримання відповідачкоюкредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки та щодо їх розмірів і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено і у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження №6-16-ц15) і не спростовано позивачем при розгляді указаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватись як стандартна типова форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.

Згідно з ч.4 ст.60 ЦПК України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Аналогічна норма міститься і у ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІ (ч.6 ст.81).

Надані позивачем «Умови та Правила надання банківських послуг у «Приватбанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальницею, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальниці, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницеюзапропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого тексту договору.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625,1048 ЦК України, позивачем не пред`являлись.

Між тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності ознак наявності договірних відносин між сторонами.

У даному випадку, на думку колегії суддів, договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ).

Згідно п.22 частини 1 указаного Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року «39/248 на 106 пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Тому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі за №342/180/17 від 03.07.2019 року, при розгляді аналогічної справи у іншому провадженні, в даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладені договору з позичальницею ОСОБА_1 кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон №2147-VІІ) про повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, дійшовши висновку про скасування рішення суду першої інстанції, як ухваленого з порушенням матеріальних норм права та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, колегія суддів вважає правомірними вимоги про стягнення з боржниці на користь Банку заборговану суму за тілом кредита у розмірі 1.863,06грн., оскільки нарахування Банком позичальниці указаних сум підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості, який боржницею та її представником не спростований.

Між тим, відмовляючи у позові за пропуском строку позовної давності, колегія суддів керується наступним.

Як слідує із матеріалів справи, кредитний картковий договір від 10.02.2011 року був укладений на термін один рік, тобто, до 10.02.2012 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого суду Банком, останній платіж позичальника за цим договором був здійснений 30.08.2013 року, після чого, позичальниця кредитною карткою не користувалась.

Отже, заборгованість у позичальниці мала місце по кредитному договору від 10.02.2011 року, строк дії якого сплив 10.02.2012 року, про стягнення якої і звернувся Банк до суду з цим позовом.

Згідно до положень ст.ст. 256-257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини п`ятої цієї статті за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Оскільки Банк звернувся до суду з цим позовом 25.07.2017 року, колегія суддів дійшла висновку, що строк позовної давності у Банка про стягнення з позичальниці ОСОБА_1 кредитних коштів сплинув за межами трирічного строку позовної давності, про застосування якого просилапозичальниця у письмовому зверненні до суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції зазначив, що його довірителька змінила своє прізвище на « ОСОБА_1 », однак належних доказів про зміну прізвища суду не надав.

Таким чином, апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Рішення суду першої інстанції належить скасувати та постановити нове рішення про відмову у позові з інших підстав - за пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 08 серпня 2018 року та постановити нове рішення про відмову у позові.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді