Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 711/4301/15-ц

провадження № 61-10978св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2016 року у складі судді Скляренко В. М. та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2017 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Карпенко О. В., Фетісової Т. Л., та касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 17 листопада 2001 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

Під час перебування у шлюбі у них народився син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час перебування в шлюбі ними набуто у власність таке майно:

- квартира АДРЕСА_1, орієнтовною ринковою вартістю 450 000 грн;

- автомобіль ЗИЛ-ММЗ-4505, реєстраційний номер НОМЕР_1, орієнтовною ринковою вартістю 51 000 грн;

- автомобіль ГАЗ-53, реєстраційний номер НОМЕР_2, орієнтовною ринковою вартістю 21 000 грн;

- автомобіль САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_3, орієнтовною ринковою вартістю 25 000 грн;

- автомобіль ЗИЛ-ММЗ-554М, реєстраційний номер НОМЕР_4, орієнтовною ринковою вартістю 50 000 грн;

- автомобіль ЗАЗ-110557, реєстраційний номер НОМЕР_5, орієнтовною ринковою вартістю 25 000 грн;

- автомобіль КАМАЗ-53212, реєстраційний номер НОМЕР_6, орієнтовною ринковою вартістю 110 000 грн;

- автомобіль ВАЗ-21154, реєстраційний номер НОМЕР_7, орієнтовною ринковою вартістю 64 000 грн;

- автомобіль ГБК-8535, реєстраційний номер НОМЕР_8, орієнтовною ринковою вартістю 35 000 грн;

- автомобіль КАМАЗ-5511, реєстраційний номер НОМЕР_9, орієнтовною ринковою вартістю 170 000 грн;

- автомобіль DAF TE96NCS338, реєстраційний номер НОМЕР_10, орієнтовною ринковою вартістю 320 000 грн;

- автомобіль «Schmitz Cargobull», реєстраційний номер НОМЕР_11, орієнтовною ринковою вартістю 200 000 грн;

- автомобіль «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_12, орієнтовною ринковою вартістю 250 000 грн.

Вказувала, що добровільної згоди між нею та відповідачем щодо порядку поділу майна, що є їхньою спільною сумісною власністю, не досягнуто, шлюбний договір між нею та відповідачем не укладався, інші домовленості не досягалися. Оскільки на її утриманні знаходиться їхній з відповідачем неповнолітній син, вважає, що на підставі частини третьої статті 70 СК України належна їй частка майна має бути збільшена та становити 60 %.

Враховуючи, що набута за час шлюбу квартира є трикімнатною, сину необхідна окрема кімната, позивач вважає за необхідне визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаної квартири, компенсувавши різницю вартістю автомобілів.

Також позивач вважає за можливе виділити їй автомобіль

ЗИЛ-ММЗ-4505, автомобіль «Volkswagen Transporter», автомобіль «Schmitz Cargobull» та автомобіль DAF TE96NCS338.

Внаслідок такого розподілу орієнтовна вартість виділеного їй майна складатиме 1 070 000 грн, а у власності відповідача залишиться майно на суму 710 000 грн, що буде складати 60 % на 40 %, відповідно.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд:

визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, автомобіль ЗИЛ-ММЗ-4505, реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль ГАЗ-53, реєстраційний номер НОМЕР_2, автомобіль САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_3, автомобіль ЗИЛ-ММЗ-554М реєстраційний номер НОМЕР_13, автомобіль ЗАЗ-110557, реєстраційний номер НОМЕР_5, автомобіль

КАМАЗ-53212, реєстраційний номер НОМЕР_6, автомобіль

ВАЗ-21154, реєстраційний номер НОМЕР_7, автомобіль ГБК-8535, реєстраційний номер НОМЕР_8, автомобіль КАМАЗ-5511, реєстраційний номер НОМЕР_9, автомобіль DAF TE96NCS338, реєстраційний номер НОМЕР_10, автомобіль «Schmitz Cargobull», реєстраційний номер НОМЕР_11, автомобіль «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_12;

в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 та автомобіль ЗИЛ-ММЗ-4505, реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_12, автомобіль «Schmitz Cargobull» реєстраційний номер НОМЕР_11, автомобіль DAF TE96NCS338, реєстраційний номер НОМЕР_10.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, автомобіль ЗИЛ-ММЗ-4505М, 1987 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль ГАЗ-53, 1978 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, автомобіля ЗИЛ-ММЗ-4505М, 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіля ГАЗ-53, 1978 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спірна квартира набута сторонами у шлюбі за спільні кошти, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності та належить сторонам у рівних частках.

ОСОБА_1 не довела в судовому засіданні, що розмір аліментів, який був присуджений рішенням суду від 07 жовтня 2015 року, є недостатнім для утримання сина, і це є підставою для застосування судом норми частини третьої статті 70 СК України при визначенні частки квартири.

Транспортні засоби ЗИЛ-ММЗ-4505, 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль ГАЗ-53, 1978 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, були придбані в період шлюбу та, з урахуванням пояснень відповідача, придбані частково за його кошти, а частково за кошти, отримані в борг у роботодавця ОСОБА_5, які останньому вже повернуті в період шлюбу, а тому в силу вимог частини першої статті 60 СК України вказані транспортні засоби є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та підлягають поділу порівну.

Водночас ОСОБА_2 доведено, що транспортні засоби: автомобіль САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_3, автомобіль

ЗИЛ-ММЗ-554, реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль ЗАЗ-110557, реєстраційний номер НОМЕР_5, автомобіль КАМАЗ-53212, реєстраційний номер НОМЕР_6, автомобіль ВАЗ-21154, реєстраційний номер НОМЕР_7, автомобіль ГБК-8535, реєстраційний номер НОМЕР_8, автомобіль

КАМАЗ-5511, реєстраційний номер НОМЕР_9, автомобіль DAF TE96NCS338, реєстраційний номер НОМЕР_10, автомобіль «Schmitz Cargobull», реєстраційний номер НОМЕР_11, та автомобіль «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_12, були придбані ним для потреб його підприємницької діяльності з перевезення вантажів та за кошти, отримані ним в борг за договорами позики, укладеними з ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, а також, враховуючи, що ОСОБА_1 згоди на укладення таких договорів позики не надавала, суд на підставі статті 65 СК України визнав отримані ОСОБА_2 боргові суми на придбання вказаного транспортного засобу його особистим боргом та дійшов до висновку, що вказані транспортні засоби в силу пункту 3 частини першої статті 57 та статті 60 СК України є його особистою власністю.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволені частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2016 року змінено, шляхом його скасування в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 автомобілі САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_3, орієнтовною ринковою вартістю 25 000 грн; ЗИЛ-ММЗ-554М, реєстраційний номер НОМЕР_4, орієнтовною ринковою вартістю 50 000 грн; ЗАЗ-110557, реєстраційний номер НОМЕР_5, орієнтовною ринковою вартістю 25 000 грн; КАМАЗ-53212, реєстраційний номер НОМЕР_6, орієнтовною ринковою вартістю 110 000 грн; ВАЗ-21154, реєстраційний номер НОМЕР_7, орієнтовною ринковою вартістю 64 000 грн; ГБК-8535, реєстраційний номер НОМЕР_8, орієнтовною ринковою вартістю 35 000 грн; КАМАЗ-5511, реєстраційний номер НОМЕР_9, орієнтовною ринковою вартістю 170 000 грн; DAF TE96NCS338, реєстраційний номер НОМЕР_10, орієнтовною ринковою вартістю 320 000 грн; «Schmitz Cargobull», реєстраційний номер НОМЕР_11, орієнтовною ринковою вартістю 200 000 грн; «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_12, орієнтовною ринковою вартістю 250 000 грн.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частини автомобілів САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_3, орієнтовною ринковою вартістю 25 000 грн; ЗИЛ-ММЗ-554М, реєстраційний номер НОМЕР_4, орієнтовною ринковою вартістю 50 000 грн; ЗАЗ-110557, реєстраційний номер НОМЕР_5, орієнтовною ринковою вартістю 25 000 грн; КАМАЗ-53212, реєстраційний номер НОМЕР_6, орієнтовною ринковою вартістю 110 000 грн; ВАЗ-21154, реєстраційний номер НОМЕР_7, орієнтовною ринковою вартістю 64 000 грн; ГБК-8535, реєстраційний номер НОМЕР_8, орієнтовною ринковою вартістю 35 000 грн; КАМАЗ-5511, реєстраційний номер НОМЕР_9, орієнтовною ринковою вартістю 170 000 грн; DAF TE96NCS338, реєстраційний номер НОМЕР_10, орієнтовною ринковою вартістю 320 000 грн; «Schmitz Cargobull», реєстраційний номер НОМЕР_11, орієнтовною ринковою вартістю 200 000 грн; «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_12, орієнтовною ринковою вартістю 250 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанцій в частині визнання за сторонами ідеальних часток спірної квартири та автомобілів

ЗИЛ-ММЗ-4505М, 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та

ГАЗ-53, 1978 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, апеляційний суд вважав його таким, що відповідає встановленим фактичним обставинам у справі.

В іншій частині рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність відповідачем факту належності йому на праві особистої власності автомобілів САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_3; ЗИЛ-ММЗ-554, реєстраційний номер НОМЕР_1; ЗАЗ-110557, реєстраційний номер НОМЕР_5; КАМАЗ-53212, реєстраційний номер НОМЕР_6; ВАЗ-21154, реєстраційний номер НОМЕР_7; ГБК-8535, реєстраційний номер НОМЕР_8; КАМАЗ-5511, реєстраційний номер НОМЕР_9; DAF TE96NCS338, реєстраційний номер НОМЕР_10; «Schmitz Cargobull», реєстраційний номер НОМЕР_11, та «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_12, оскільки зазначений факт не підтверджений відповідачем належними та допустимими доказами.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їхні доводи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2017 року, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без урахування та дослідження всіх матеріалів і доказів у справі. Суд першої інстанції, встановивши, що транспортні засоби ЗИЛ-ММЗ-4505, 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, ГАЗ-53, 1978 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, були придбані в період шлюбу сторін, не звернув увагу на посилання відповідача про те, що грошові кошти, отримані в позику для їх купівлі, повернуті шляхом отримання іншої позики. Також необґрунтованим є висновок суду про те, що спірну квартиру сторони набули за 8 000 доларів США, з яких 6 000 доларів США надали батьки та 2 000 були грошовими коштами подружжя. Апеляційний суд, визнаючи решту спірного майна (транспортні засоби) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, проігнорував наявність судових рішень про стягнення з нього грошових коштів у рахунок погашення боргових зобов'язань. Наведене вище свідчить про порушення судами положень статей 57, 71 СК України. Встановивши можливим віднесення спірних транспортних засобів, які використовувались відповідачем під час здійснення підприємницької діяльності, до спільного майна подружжя, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що це можливо у випадку, коли таке майно придбано за кошти подружжя.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять скасувати рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2017 року, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та справу направити на новий розгляд до цього ж суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що заявники не є учасниками справи, а є стягувачами у виконавчих провадженнях, відкритих стосовно боржника ОСОБА_2 Задоволення судом апеляційної інстанції позовних вимог у частині транспортних засобів унеможливить виконання судових рішень про задоволення позовів про стягнення заборгованості за договорами позики. Апеляційним судом не вирішено питання з розподілом боргового зобов'язання та не залучено до участі у справі осіб, на права та обов'язки яких впливає спірне рішення.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзивів на касаційні скарги учасниками справи не подано.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2017 року.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року цивільну справу № 711/4301/15-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2017 року.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 17 листопада 2001 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 67 (а. с. 11 т. 1).

Під час перебування у шлюбі 30 липня 2002 року у них народився син ОСОБА_2, про що в Книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис № 70 (а. с. 10, т. 1).

31 травня 2003 року між ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_14 Вказана квартира продана за 26 103 грн (а. с. 9, т. 1).

Згідно з даними свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) № 437601 ОСОБА_2 зареєстрований як ФОП 04 серпня 2008 року (а. с. 57, т. 1).

Відповідно до довідок, виданих ФОП ОСОБА_5, ОСОБА_2 згідно з угоди про надання транспортних послуг, виконував роботи з доставки матеріалів на об'єкт, вивіз будівельного сміття. Вартість даних послуг станом на 2002 рік становить 28 600 грн; на 2003 рік - 43 200 грн; на 2004 рік - 31 107 грн; на 2005 рік - 37 600 грн; на 2006 рік - 44 150 грн; на 2007 рік - 56 130 грн; на 2008 рік - 22 750 грн (а. с. 109-115, т.1).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 жовтня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1 000 грн щомісячно.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 борг за договором позики від 18 серпня 2012 року в сумі 120 500 грн (а. с. 116).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 16 серпня 2012 року в сумі 120 500 грн, що еквівалентно 5 000 дол. США (а. с. 117, т. 1).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 борг за договором позики від 14 червня 2011 року в сумі 120 500 грн, що еквівалентно 5 000 дол. США (а. с. 135-136, т. 1).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 01 травня 2003 року в сумі 120 500 грн, що еквівалентно 5 000 дол. США (а. с. 137-138, т. 1).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_15 борг за договором позики від 01 березня 2003 року в сумі 120 500 грн, що еквівалентно 5 000 дол. США (а. с. 139-140, т. 1).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_15 борг за договором позики від 21 серпня 2012 року в сумі 168 700 грн, що еквівалентно 7 000 дол. США (а. с. 141-142, т. 1).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_16 борг за договором позики від 20 січня 2007 року в сумі 602 500 грн, що еквівалентно 25 000 дол. США (а. с. 143-144, т. 1).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_17 борг за договором позики від 02 березня 2012 року в сумі 482 000 грн (а. с. 145-146, т. 1).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 борг за договором позики від 16 квітня 2006 року в сумі 120 500 грн (а. с. 147-148, т. 1).

Позиція Верховного Суду

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пунктів 1-5 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Згідно зі статтею 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку, що майно ФОП може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток (стаття 70 СК України), а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15.

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі

№ 6-2565цс16 зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції врахував часткове визнання відповідачем позовних вимог і дійшов висновку про належність до спільної сумісної власності подружжя спірної квартири та автомобілів ЗИЛ-ММЗ-4505М, 1987 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та ГАЗ-53, 1978 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Розглядаючи справу в апеляційному порядку та скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні інших позовних вимог, Апеляційний суд Черкаської області обґрунтовано зазначив, що спірне майно подружжя є об'єктом права спільної сумісної власності, оскільки набуте сторонами в період шлюбу, та відповідачем не доведено належними доказами факт набуття транспортних засобів за особисті кошти.

Так, зі змісту судових рішень, за якими з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договорами позики, останній отримував кошти як фізична особа, а не ФОП.

Доказів того, що такі кошти отримувались та використовувались не в інтересах сім'ї, матеріали справи не містять.

Крім того, спірні транспортні засоби, які зі слів відповідача були придбані за ці кошти, зареєстровані за ним саме як за фізичною особою.

Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися кошти, запозичені одним із подружжя, то вони вважаються такими, що використані в інтересах сім'ї і не є особистою приватною власністю одного з подружжя, якщо особою не доведено протилежне.

На підставі викладеного, апеляційний суд правомірно вважав, що розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільною сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 у цій частині висновків судів не спростовують.

Посилання заявників ОСОБА_3, ОСОБА_4 на наявність судових рішень про стягнення заборгованості з відповідача не перешкоджає вирішенню вказаного спору в частині встановлення такого правового режиму власності, як спільна сумісна власність подружжя.

Оскаржувані судові рішення не впливають на права та законні інтереси третіх осіб, яких не було залучено до розгляду справи.

Враховуючи викладене, відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційних скарг ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишає рішення суду першої інстанції в його нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції без змін, а скарги - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2016 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк