Провадження № 22-ц/4808/1119/19
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Горейко М.Д., Максюти І.О.,

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: представника апелянта - Гойко О.Ю., позивача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, з апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Івано-Франківського міського суду від 01 березня 2017 року, ухвалене суддею Домбровською Г.В.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування

У вересні 2016 року ОСОБА_2 , яка пізніше змінила прізвище на « ОСОБА_2 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.51), звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі також ДП «Центр ДЗК»), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2017 року (291 день затримки) в розмірі 68417 гривень 01 копійка.

Позов мотивовано тим, що позивач працювала у Івано-Франківській регіональній філії Центру ДЗК з 19 червня 2007 року по 31 грудня 2015 року.

31 грудня 2015 року звільнена з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням з посади заступника головного бухгалтера відділу бухгалерського обліку та аналізу господарської діяльності Івано-Франківської регіональної філії ДП Центр ДЗК.

Зазначила, що остаточний розрахунок з нею не проведено досі.

Посилаючись на ч. 1 ст.117 КЗпП України, якою передбачено обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи із зазначеного у довідці середньоденного заробітку в розмірі 235,11 гривень, та 291 день затримки, просила стягнути вищевказану суму середнього заробітку за період затримки розрахунку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 березня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки з 01.01.2016 року по 21.09.2016 року в розмірі 42319,80 гривень, а також середній розрахунок за час затримки з 22.09.2016 року по 28.02.2017 року в розмірі 26097,21 гривень, а всього 68417,01 гривень.

Стягнуто з відповідача в користь держави судові витрати в розмірі 684,17 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що станом на час звільнення позивача з роботи відповідач не провів з позивачем повного розрахунку по заробітній платі, і станом на час розгляду справи невиплачений середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 01.01.2016 року по 28.02.2017 року становить 68417,01 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ДП «Центр ДЗК», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, по-перше, суму середньоденної заробітної плати позивача та, як наслідок, суму компенсаторної виплати, яка була стягнута за судовим рішенням, значно завищено, оскільки при визначенні середньоденного заробітку позивача доплати за суміщення посад не повинні враховуватись, так як зазначені доплати було встановлено та нарховано позивачу в порушення п.15 Постанови Ради Міністрів СРСР від 04.12.1981 №1145 «Про порядок і умови суміщення професій (посад)». За даним пунктом було заборонено позивачу як заступнику головного бухгалтера виконувати роботи за суміщенням і нарахована їй щомісячна доплата за виконання такої роботи не повинна включатись до середньоденної заробітної плати. Тому сума середньоденної заробітної плати дорівнює 183,20 гривень, а не 235,11 гривень, яка взята судом за основу.

По-друге, ухваленням судового рішення за відсутності представника Центру ДЗК судом першої інстанції порушено основні засади судочинства, позбавлено відповідача бути присутнім в судовому засіданні та здійснювати захист своїх прав та майнових інтересів. Оскільки суд вирішив дозволити представнику відповідача участь у справі у режимі відео конференції, то у зв`язку з технічними проблемами, суд повинен був відповідно до ч.4 ст. 158-1 ЦПК України відкласти розгляд справи, а він у порушення вказаної норми закону розглянув справу.

По-третє, апелянт стверджує, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що підставою для скасування рішення, оскільки прийняв до розгляду позовну заяву, що не відповідала вимогам статей 119, 120 ЦПК України, а саме за подання якої не сплачено судовий збір. За подання позову позивач повинна була сплатити судовий збір, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку не є складовою заробітної плати, а по своїй суті є виплатою, яка носить компенсаторний характер, і право на цю виплату виникає у працівника вже після його звільнення з роботи.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно запису в трудовій книжці (а.с. 6-7) позивач перебувала у трудових відносинах із відповідачем з 19 червня 2007 року (Наказ про прийняття на роботу № 35-К від 19 червня 2007 року ( а.с.7).

Із трудової книжки видно, що в період з 03.09.2012 року по 31.12.2015 року - день звільнення, позивач обіймала посаду заступника головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності.

Наказом ДП «Центр державного земельного кадастру» №53-к від 31 грудня 2015 року (а.с.9) позивача ОСОБА_2 , заступника головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності Івано-Франківської регіональної філії ДП Центру ДЗК, звільнено 31 грудня 2015 року за власним бажанням, згідно з ч.3 ст. 38 КзпП у звязку із порушенням роботодавцем законодавства про працю.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06.04.2016 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 до ДП «Центр ДЗК» про стягнення заборгованості по заробітній платі та суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати задоволено. Вирішено стягнути з ДП «Центр ДЗК» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі у розмірі 45746 гривень 38 копійок та суму компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати у розмірі 3700 гривень 39 копійок, а всього - 49446 гривень 77 копійок ( а.с.54-57).

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.07.2016 року вказане рішення Івано-Франківського міського суду від 06.04.2016 року залишено без змін.( а.с.58-63).

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі вищевказаного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06.04.2016 року, закінчено у зв`язку із повним фактичним виконанням боржником ДП «Центр ДЗК» тільки 13.04.2017 року.

Отже, судом встановлено і цього не заперечено відповідачем, що до часу нарахування позивачем середнього заробітку заборгованість по заробітній платі їй не була виплачена.

Як видно із позовної заяви позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток період затримки розрахунку при звільненні з 01.01.2016 року по 21.09.2016 року (180 робочих днів) в розмірі 42319,90 гривень, а 01.03.2017 року подала позовну заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період після подання позову з 22.09.2016 по 28.02.2017 року(111 робочих днів) в розмірі 26097,21 гривень, що разом становить 68417,01 гривень.

Належних доказів, які б спростовували вищевказаний розрахунок, здійснений позивачем та перевірений судом, представником відповідача надано не було.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід) від 31 грудня 2015 року №92-д (а.с. 8), середньоденна заробітна плата позивача становить 235,11 гривень. Саме із такого розміру середньоденної заробітної плати позивач розраховував середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, з чим погодився суд першої інстанції.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в повному обсязі, стягнувши з відповідача в користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 01.01.2016 року по 28.02.2017 року (291 робочий день) в розмірі 68417,01 гривень.

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представників апелянта, які доводи апеляційної скарги підтримали, позивача, яка вимоги скарги заперечила, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Положенням статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Із матеріалів справи видно, що між сторонами існував спір про розмір сум, належних позивачу при звільненні, і цей спір вирішено на користь працівника - позивача ОСОБА_2 рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06.04.2016 року, залишеним без апеляційним судом (а.с.54-57). Тому відповідач зобов`язаний виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Свій обов`язок щодо такої виплати відповідач не заперечує, погоджується із позивачем щодо періоду (кількості робочих днів) такої виплати, однак не погоджується із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що суму середньоденної заробітної плати позивача та, як наслідок, суму компенсаторної виплати, яка була стягнута за судовим рішенням, значно завищено, оскільки при визначенні середньоденного заробітку позивача доплати за суміщення посад не повинні враховуватись, так як зазначені доплати було встановлено та нарховано позивачу в порушення п.15 Постанови Ради Міністрів СРСР від 04.12.1981 №1145 «Про порядок і умови суміщення професій (посад)». За даним пунктом було заборонено позивачу як заступнику головного бухгалтера виконувати роботи за суміщенням і нарахована їй щомісячна доплата за виконання такої роботи не повинна включатись до середньоденної заробітної плати. Тому, на думку апелянта, сума середньоденної заробітної плати без врахування доплати за суміщення повинна становити 183,20 гривень, а не 235,11 гривень, яка взята судом на основу.

Даючи оцінку цим доводам відповідача, колегія суддів враховує таке.

Судом апеляційної інстанції із розрахункового листа (а.с.8 т.2) встановлено, що доплати за суміщення професій (посад) позивачу нараховано за жовтень в розмірі 1090 гривень та за листопад 2015 року в такому ж розмірі. Позивач не заперечила, що ця доплата їй проводилась згідно наказу керівника за виконання обов`язків відсутнього працівника.

Постановою Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року N 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Відповідно до ст.105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника.

Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

24 березня 1995 року прийнято Закон України «Про оплату праці», який згідно із преамбулою визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про оплату праці» законодавство про оплату праці грунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України "Про колективні договори і угоди", Закону України "Про підприємства в Україні" та інших актів законодавства України.

Статтею 8 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

Умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Статтею 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Законом України «Про оплату праці», яким урегульовано всі питання оплати працівників, у статті 19 передбачено, що працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 3 квітня 1993 р. №245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» встановлено, що, окрім працівників, яким законодавчими актами заборонено працювати за сумісництвом, не мають права працювати за сумісництвом також керівники державних підприємств, установ і організацій, їхні заступники, керівники структурних підрозділів (цехів, відділів, лабораторій тощо) та їхні заступники (за винятком наукової, викладацької, медичної і творчої діяльності).

Таким чином, за вищезазначеними нормами законодавства України про оплату праці заборонено додатково окремим керівникам та їх заступникам, у тому числі заступнику головного бухгалтера, працювати за сумісництвом.

Як з`ясовано у судовому засіданні і це випливає із розрахункових листів, поданих відповідачем, позивач працювала у державному органі за суміщенням, а не сумісництвом, тому до неї за законодавством, яке регулює оплату праці України, не можна застосувати обмеження в оплаті праці, про які зазначає апелянт.

Апелянт в апеляційній скарзі також зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування рішення, оскільки прийняв до розгляду позовну заяву, що не відповідала вимогам статей 119, 120 ЦПК України, а саме за подання якої не сплачено судовий збір. За подання позову позивач повинна була сплатити судовий збір.

Ці доводи не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки вказані порушення не призвели до неправильного вирішення справи (ч.2 ст.376 ЦПК України) і не є такими, які є обов`язковою підставою для скасування рішення (ч.3 ст.376 ЦПК України).

Крім того, що стосується доводів апеляційної скарги про порушення права апелянта на участь у судовому засіданні, то колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі і в суді апеляційної інстанції представникам відповідача надано реальну можливість навести усі свої заперечення та доводи, аргументи представників апелянта насправді заслухані та вивчені, однак жоден з них не впливає на правильність висновку суду першої інстанції.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 березня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2019 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді: І.О. Максюта

М.Д. Горейко