Постанова

Іменем України

04 березня 2019 року

м. Київ

справа № 417/1442/15-ц

провадження № 61-8437св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Краснопільська сільська рада Марківського району Луганської області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Марківського районного суду Луганської області від 02 червня 2016 року у складі судді Шкирі В. М. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 07 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Дронської І. О., Єрмакова Ю. В., Заіки В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Краснопільської сільської ради Марківського району Луганської області (далі - Краснопільська сільська рада) про визнання незаконною бездіяльності органу місцевого самоврядування та порушення земельного законодавства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що він є власником квартири «а» з надвірними будівлями та присадибної земельної ділянки площею 0,0852 га, які розташовані по АДРЕСА_1. При проведенні ремонту квартири та облаштуванні прибудинкової території він встановив, що на територію його двору відсутній проїзд зі сторони асфальтованої дороги у зв'язку з тим, що ОСОБА_5, яка є суміжним землекористувачем, загородила його парканом, самовільно замінивши старий паркан на новий. Власником сусідньої земельної ділянки є правонаступник ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, - дружина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 він звернувся до ОСОБА_5 з вимогою про надання йому дозволу на проїзд до свого двору, однак отримав відмову. 27 серпня 2015 року він звернувся до Краснопільської сільської ради із заявою про усунення порушень земельного законодавства шляхом встановлення спільної межі між сусідніми земельними ділянками та відновлення межової споруди (паркану). Листом від 08 вересня 2015 року Краснопільська сільська рада повідомила йому про відповідність меж земельної ділянки ОСОБА_5 державному акту про право власності на земельну ділянку та про зведення нею нового паркану на належній їй на праві власності земельній ділянці. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати незаконною бездіяльність Краснопільської сільської ради щодо встановлення спільної межі в натурі між земельними ділянками, що належать йому та ОСОБА_5, і зобов'язати Краснопільську сільську раду усунути порушення земельного законодавства шляхом встановлення спільної межі в натурі між вказаними земельними ділянками.

Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 02 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що право власності або право користування ОСОБА_4 земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2», не порушені, оскільки він не набув в установленому законом порядку такі права. Факт проживання позивача із сім'єю за вказаною адресою не свідчить про набуття ним права власності або права користування земельною ділянкою на законних підставах.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 07 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Марківського районного суду Луганської області від 02 червня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Марківського районного суду Луганської області від 02 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 07 вересня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що в серпні 2015 року він разом із сім'єю вселився у квартиру «а» з надвірними будівлями, розташовану на присадибній земельній ділянці площею 0,0852 га по АДРЕСА_1, яка знаходиться в його фактичному володінні та користуванні. Оскільки із серпня 2015 року він є володільцем і користувачем вказаної земельної ділянки, яка суміжна із земельною ділянкою відповідача площею 0,1793 га, то він має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин частину першу статті 395, частину першу статті 396, статтю 397 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Право власності на земельну ділянку площею 0,1793 набуто чоловіком ОСОБА_5 незаконним шляхом, у зв'язку з чим на розгляді у Марківському районному суді Луганської області знаходиться справа № 417/1331/15-ц за його позовом до Краснопільської сільської ради, ОСОБА_5 про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування та про визнання недійсним державного акту на землю і скасування його державної реєстрації. Суди попередніх інстанцій не дали правової оцінки бездіяльності Краснопільської сільської ради, яка не вирішила спір щодо межі спірних земельних ділянок.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Марківського районного суду Луганської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 лютого 2018 року справу № 417/1442/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 05 лютого 2002 року ОСОБА_7 була приватизована присадибна земельна ділянка по АДРЕСА_1, на яку 13 березня 2002 року Краснопільською сільською радою було видано державний акт про право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 265.

Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 12 липня 2013 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_10, ОСОБА_11 у справі № 417/221/13-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання права власності, якою за ОСОБА_8 визнано право власності на квартиру «а» з надвірними будівлями, яка розташована по АДРЕСА_1, та на земельну ділянку площею 0,0852 га з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку. Закрито провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 15 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 12 липня 2013 року скасовано і передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 29 грудня 2015 року у справі № 417/221/13-ц позов ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа - ОСОБА_5, про визнання правочину дійсним і визнання права власності на нерухоме майно залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 207 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року) (належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності).

Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 28 травня 2015 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 у справі № 417/437/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про визнання правочину дійсним і визнання права власності на нерухоме майно, якою визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру «а» по АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,0852 га, кадастровий НОМЕР_1 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану та тією ж адресою. Закрито провадження у справі.

Однак ОСОБА_4 не зареєстрував за собою право власності на вищевказану квартиру і земельну ділянку.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 01 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 28 травня 2015 року у справі № 417/437/15-ц скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання в установленому законом порядку. Вказане судове рішення мотивоване тим, що ухвала суду першої інстанції від 28 травня 2015 року постановлена з порушенням порядку, встановленого для вирішення питання щодо визнання мирової угоди.

ОСОБА_4 разом з дружиною та дітьми проживають без реєстрації у квартирі «а» по АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Краснопільської сільської ради від 26 січня 2016 року № 87, та фактично користуються земельною ділянкою за зазначеною адресою, що підтверджується актом обстеження домоволодіння, складеним 22 січня 2016 року депутатом сільської ради і свідками, посвідченим 26 січня 2016 року секретарем Краснопільської сільської ради Солдатко Т. В.

14 листопада 2000 року чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_6 придбав 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, що прилягають до цієї частини будинку, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 14 листопада 2000 року, посвідченим приватним нотаріусом Марківського районного нотаріального округу Ченакал Е. Л. та зареєстрованим у реєстрі за № 2174.

05 лютого 2002 року ОСОБА_6 оформив право власності на земельну ділянку, на якій розташована 1/2 частина придбаного ним житлового будинку, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, зареєстрованим у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 254.

ОСОБА_14 зареєстрована та проживає у квартирі «б» по АДРЕСА_1, яка належала на праві власності її чоловіку ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 10 лютого 2015 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_5, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 у справі № 417/397/14-ц за позовом ОСОБА_5, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_19, до ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, третя особа - Орган опіки і піклування при виконкомі Краснопільської сільської ради Марківського району Луганської області, про розподіл спадкового майна та визнання права власності в порядку спадкування, якою за ОСОБА_5 визнано право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 та на земельну ділянку площею 0,1793 га з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ведення особистого підсобного господарства, розташовану за вищевказаною адресою, яка належала на праві власності ОСОБА_6

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 16 березня 2016 року апеляційну скаргу Заступника прокурора Луганської області задоволено. Ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 10 лютого 2015 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 23 травня 2016 року позовну заяву ОСОБА_5, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_19, до ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, третя особа - Орган опіки і піклування при виконкомі Краснопільської сільської ради Марківського району, про розподіл спадкового майна та визнання права власності в порядку спадкування залишено без розгляду на підставі пункт 5 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року (позивач подав заяву про залишення позову без розгляду).

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є сусідами і проживають в одному житловому будинку, який має два входи та окремі суміжні присадибні ділянки, розділені парканом.

14 серпня 2015 року ОСОБА_4 письмово звернувся до ОСОБА_5 з пропозицією щодо облаштування проїзду на його земельну ділянку через земельну ділянку ОСОБА_5, на що отримав письмову відмову.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 демонтувала частину старого паркану і на його місці встановила новий паркан без облаштування у ньому хвіртки на сусідню земельну ділянку, яка була у старому паркані.

Вважаючи дії ОСОБА_5 незаконними, 27 серпня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Краснопільської сільської ради із заявою про встановлення спільної межі та вжиття заходів для відновлення старої межової споруди.

Комісією у складі голови, директора Краснопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Лондара В. С., секретаря Краснопільсьокї сільської ради Солдатков Т. В., землевпорядника сільської ради Ульченка С. М. 31 серпня 2015 року було складено акт, згідно з яким комісія встановила, що земельна ділянка ОСОБА_5 по АДРЕСА_4 є приватизованою. Межі цієї земельної ділянки відповідають державному акту серії НОМЕР_3, виданому ОСОБА_6 На підставі ухвали Марківського районного суду Луганської області від 10 лютого 2015 року у справі № 417/397/14-ц земельна ділянка перейшла у спадщину ОСОБА_5 Встановлений ОСОБА_5 паркан знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває в її власності.

Постановою слідчого Марківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області від 15 березня 2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000301 від 10 листопада 2015 року за фактом службового підроблення колишнім головою Краснопільської сільської ради ОСОБА_23, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України (службове підроблення) закрито у зв'язку з встановленою відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року).

Правовими підставами свого позову ОСОБА_4 зазначив частину другу статті 108, частину другу статті 152, статтю 158 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), відповідно до яких власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, вирішує земельні спори щодо меж земельних ділянок за межами населених пунктів, розташування обмежень у використанні земель та земельних сервітутів. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що проживання позивача разом із сім'єю у квартирі «а» по АДРЕСА_1 не свідчить про набуття ним права власності або права користування земельною ділянкою на законних підставах, оскільки ОСОБА_4 не надано доказів реєстрації такого права за ним. На час вирішення цієї справи права позивача не порушені.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували до спірних правовідносин частину першу статті 395, статтю 396, статтю 397 ЦК України, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна.

Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (стаття 397 ЦК України).

Як зазначено вище, ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 01 грудня 2015 року ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 28 травня 2015 року, якою буловизнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, за умовами якої за ОСОБА_4 визнано право власності на квартиру «а» з надвірними будівлями, розташовану по АДРЕСА_1, та на земельну ділянку площею 0,085 га, розташовану за цією ж адресою, скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання в установленому законом порядку.

Тобто на час розгляду цієї справи ОСОБА_24 не набув у встановленому законом порядку право власності чи право користування земельною ділянкою площею 0,085 га, яка розташована за адресою: Луганська область, Марківський район, село Красне Поле, вулиця Шкільна, 7, тому його права не порушені відповідачами.

Посилання у касаційні скарзі на те, що право власності на земельну ділянку площею 0,1793 набуто чоловіком ОСОБА_5 незаконним шляхом, не заслуговують на увагу, оскільки рішенням Марківського районного суду Луганської області від 01 червня 2016 року у справі № 417/1331/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 27 вересня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року, відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позову до Краснопільської сільської ради Марківського району Луганської області, ОСОБА_5, треті особи: Відділ Держгеокадастру у Марківському районі Луганської області, Марківське районне управління юстиції в Луганській області, про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання державного акта на право приватної власності на землю недійсним, скасування його державної реєстрації. Вказане судове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_4 не є власником чи законним володільцем квартири з надвірними будівлями та земельної ділянки, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0852 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_5 При цьому ОСОБА_4 не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на час приватизації ОСОБА_6 суміжної земельної ділянки у 2002 році були порушені його права чи інтереси, враховуючи, що він вселився у квартиру за вищевказаною адресою лише у 2015 році.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Марківського районного суду Луганської області від 02 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 07 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов