Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 688/3252/16-ц

провадження № 61-25791св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 квітня 2017 року у складі судді Стаднічук Н. Л. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 17 липня 2017 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., Гринчука Р. С., Грох Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 18 серпня 2011 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 22 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою процентів за користування ним у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та ОСОБА_6 надання банківських послуг, ОСОБА_6 користування платіжною карткою і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг. ОСОБА_4 належним чином не виконував умов указаного кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 30 червня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 61 900 грн 68 коп., у тому числі: 14 190 грн 95 коп. - заборгованість за кредитом, 42 116 грн 03 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 169 грн 86 коп. - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина) і 2 923 грн 84 коп. - штраф (процентна складова).

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_4 зазначену заборгованість за кредитним договором від 18 серпня 2011 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 квітня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 серпня 2011 року у розмірі 58 476 грн 84 коп., яка складається із: 14 190 грн 95 коп. - заборгованості за кредитом, 42 116 грн 03 коп. - заборгованості за процентами, 2 169 грн 86 коп. - пені. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 належним чином не виконував умов кредитного договору, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед банком, яка станом на 30 червня 2016 року становить 61 900 грн 68 коп., з яких: 14 190 грн 95 коп. - заборгованість за кредитом, 42 116 грн 03 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 169 грн 86 коп. - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина) і 2 923 грн 84 коп. - штраф (процентна складова). Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. При цьому за порушення умов указаного кредитного договору банком нараховано штраф та пеню, що є подвійною відповідальністю за одне й те саме правопорушення. З метою уникнення подвійної правової відповідальності суд дійшов висновку про необхідність виключення штрафу із суми стягнення. Таким чином, з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором від 18 серпня 2011 року у розмірі 58 476 грн 84 коп., яка складається із: 14 190 грн 95 коп. - заборгованості за кредитом, 42 116 грн 03 коп. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 2 169 грн 86 коп. - заборгованості за пенею.

Короткий зміст ухвали апеляційного суду

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 17 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 квітня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що зобов'язання має виконуватися відповідно до умов договору і вимог закону. Зняття коштів із кредитної картки ОСОБА_4 відбулося внаслідок розголошення останнім третім особам конфіденційної інформації. Таким чином, висновки міськрайонного суду про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування кредитом та заборгованості за пенею є законними та обґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати указані судові рішення в частині задоволених позовних вимог банку та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилався на те, що судами попередніх інстанцій невірно встановлено обставини справи, внаслідок переоцінки доказів. Порушено вимоги статті 10 ЦПК України 2004 року, що закріплює принципи змагальності сторін процесу через порушення його права на отримання та подання доказів внаслідок ухилення ПАТ КБ «ПриватБанк» від виконання ухвали місцевого суду про витребування доказів згідно зі статтею 133 ЦПК України 2004 року.

Судами не було взято до уваги певну частину його заперечень, що мають значення для вірного встановлення обставин справи та не надано їм оцінки в мотивувальній частині рішення. Зазначав, що клопотання про застосування позовної давності до пені, заявлене у суді першої інстанції, не було розглянуто. Апеляційний суд у своєму рішенні посилався на докази, які через свою відсутність не були оголошені у суді першої інстанції та не надавались для ознайомлення відповідачу. Рішення судів щодо факту розголошення ним інформації, яка дає змогу ініціювати здійснення платежів, ґрунтуються виключно на припущеннях та не підкріплені будь-якими доказами.

Крім того, посилався на те, що в анкеті-заяві відсутні докази на підтвердження того, що, підписуючи таку заяву, він ознайомився саме з Умовами та Правила надання банківських послуг, затвердженими наказом банку від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, а не Умовами та ОСОБА_6 надання банківських послуг, які, можливо, були більш вигідними, ніж вказані. Вказані Умови та Правила надання банківських послуг відсутні у публічному доступі на сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», тому, ураховуючи відсутність його підпису на копії Умов та Правил надання банківських послуг, викликає сумніви щодо їх достовірності.

Під час розгляду справи ним було надано копії кредитних карток по рахунках НОМЕР_1, дійсної до січня 2017 року та НОМЕР_2, дійсної до травня 2015 року. Ураховуючи те, що термін дії карток різний, відповідно і різний час укладання договору на їх використання (емісію), а також те, що таких договорів два, оскільки у матеріалах справи містяться виписки ще по двом карткам/рахункам, відомості про які взагалі відсутні. Отже, у справі наявні чотири картки/рахунки та один договір від 18 серпня 2011 року. Також не встановлено, згідно якого тарифу обслуговувались указані кредитні картки, оскільки на самих картках така інформація відсутня. Інших доказів, які б могли свідчити про застосування конкретного тарифу до кожної картки позивачем до суду надано не було.

Поза увагою суду залишилась та важлива обставина, що в Умовах та Правилах надання банківських послуг, а також в анкеті-заяві про приєднання до умов договору не вказано ані номерів поточних рахунків, ані номерів платіжних (кредитних) карток, за якими можна було б хоч якось пов'язати операції з виписки по особовому рахунку з кредитним договором від 18 серпня 2011 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2017 рокувідкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області вищезазначену цивільну справу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 серпня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, який складається з анкети-заяви позичальника, пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів, що підтверджується підписом ОСОБА_4 в анкеті-заяві.

Відповідно до пункту 2.1.1.2.3. Умов та Правил надання банківських послуг встановлення кредитного ліміту на кредитну картку здійснюється банком, клієнт дає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_4 15 травня 2013 року відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 з кредитним лімітом у розмірі 20 тис. грн, 21 травня 2013 року кредитний ліміт було збільшено до 21 тис. грн, 25 травня 2013 року - збільшено до 22 тис. грн, 06 жовтня 2014 року, 14 жовтня 2014 року - зменшено до 14 200 грн.

Відповідно до витягу із тарифів по картці «Універсальна» та «Універсальна GOLD» базова процентна ставка на залишок заборгованості становить 2,5 % (з 01 квітня 2013 року - 2,3 %, з 01 вересня 2014 року - 2,7 %, з 01 квітня 2015 року - 3,5 %); пеня за несвоєчасне погашення заборгованості становить 0,233 % (нараховується за кожен день прострочення кредиту на суму загальної заборгованості) + 50 грн щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або відсотками на суму від 100 грн; пеня у розмірі 0,233 % (нараховується за кожен день прострочення кредиту на суму загальної заборгованості) + 100 грн щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн другий місяць поспіль і більше.

Згідно з випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 відповідач отримував кредитні кошти.

ОСОБА_4 належним чином умов указаного кредитного договору не виконав, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість перед банком, яка згідно з розрахунком позивача станом на 30 червня 2016 року становить 61 900 грн 68 коп. та складається із: 14 190 грн 95 коп. - заборгованості за кредитом, 42 116 грн 03 коп. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 2 169 грн 86 коп. - заборгованості за пенею, 500 грн - штрафу (фіксована частина) і 2 923 грн 84 коп. - штрафу (процентна складова).

Заявою від 07 травня 2014 року ОСОБА_4 повідомив банк про зняття з його кредитної картки 03 травня 2014 року невідомою особою шляхом шахрайських дій коштів у розмірі 15 тис. грн.

Слідчим Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області заяву відповідача про вчинення злочину внесено до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0002050 від 03 травня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають не у повному обсязі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв'язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 18 серпня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов'язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред'являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитом, заборгованість за пенею, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 серпня 2011 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід'ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що у такому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 серпня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (06 вересня 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені, та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма міститься й у частині шостій статті 81 чинної редакції ЦПК України.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнаються позичальником, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов'язань.

Вказані обставини неправильно встановлені судами попередніх інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом у розмірі 42 116 грн 03 коп., пені у розмірі 2 169 грн 86 коп., у зв'язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов'язку відповідача щодо їх сплати позивачу у анкеті-заяві від 18 серпня 2011 року, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може вважатись складовою частиною спірного кредитного договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У вказаному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_4 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати у частині стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 42 116 грн 03 коп. та пені у розмірі 2 169 грн 86 коп., відмовивши у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у цій частині.

Також колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 серпня 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов'язання виконання боржником обов'язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано зазначив про наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з ОСОБА_4 суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 14 190 грн 95 коп.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, пені та судового збору з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, судові витрати сплачені сторонами у цій справі підлягають перерозподілу.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, а тому сплачений судовий збір у розмірі 1 653 грн 60 коп. за подання касаційної скарги підлягає стягненню з банку на користь відповідача у розмірі 1 274 грн 51 коп. Крім того, необхідно стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 1 168 грн 30 коп. за подання апеляційної скарги. Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» за подання позову було сплачено судовий збір у розмірі 1 378 грн, то з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог необхідно стягнути судових збір у розмірі 315 грн 91 коп. Ураховуючи викладене, з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню судові витрати, понесені відповідачем при поданні апеляційної та касаційної скарг, із урахуванням пропорційної до задоволених позовних вимог частини судового збору, сплаченого банком при поданні позову, у розмірі 2 126 грн 90 коп.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії Першої судової палати суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 17 липня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 18 серпня 2011 року у розмірі 42 116 грн 03 коп. - заборгованості за процентами за користування кредитом; 2 169 грн 86 коп. - пені і судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

В іншій частині рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 17 липня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 2 126 грн 90 коп. (дві тисячі сто двадцять шість гривень дев'яносто копійок) судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н.Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В.Шипович