Провадження № 22ц-824/8549/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання, визнання права спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з вказаним позовом, в якому просив встановити факт його спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період з 1999 року по січень 2015 року, визнати удаваним договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,223 га, укладеного 18.07.2013 року між ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_3 , визнати недійсним прихований договір дарування самочинно збудованого житлового будинку загальною площею 450 кв.м., розташованого за тією ж адресою, укладеного 18.07.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнати право спільної сумісної власності на спірне майно, скасувати державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності та стягнути на його користь з ОСОБА_2 1 611 350 грн., що еквівалентно 65 000 доларам США, як компенсацію Ѕ частини доходу, отриманого нею від продажу майна, що є спільною сумісною власністю.

Обґрунтовує позов тим, що він та ОСОБА_2 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1999 року по січень 2015 року, у цей період у них народилися дві доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у цей час вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, спільно займались підприємницькою діяльністю. При цьому, офіційний шлюб ОСОБА_2 було розірвано 15 липня 1999 року, а його офіційний шлюб було розірвано 22 вересня 2005 року.

Вказує, що під час їх спільного проживання було придбане спірне майно, однак у подальшому земельна ділянка і будинок були неправомірно відчужені відповідачкою її сину, що порушує його майнові права.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначає, що судом не було враховано наданих ним доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема щодо факту його спільного проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявності спільного побуту, та що у сторін в цей період народилися двоє дітей, крім того суд не врахував, а також, що за час спільного проживання вони набули у власність відповідне нерухоме майно, зокрема земельну ділянку, квартиру та збудували спільними зусиллями домоволодіння, яке разом із земельною ділянкою у подальшому було відчужене відповідачкою своєму синові ОСОБА_6 , тому вважає висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які посилається в обґрунтування позовних вимог, зокрема щодо його спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1999 року по січень 2015 року, а також не довів, що спірне майно було набуте сторонами за спільні витрати та спільними зусиллями, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається зокрема на те, що у період з 1999 року по січень 2015 року він та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та займалися підприємницькою діяльністю.

З матеріалів справи вбачається, що до спільного проживання сторони перебували в інших зареєстрованих шлюбах та попередній шлюб ОСОБА_2 було розірвано 15 липня 1999 року, а попередній шлюб ОСОБА_1 було розірвано 22 вересня 2005 року.

Від цих шлюбів у кожного із сторін є діти, зокрема ОСОБА_1 має доньку ОСОБА_7 , а ОСОБА_2 має сина ОСОБА_6 , відповідача у даній справі.

З матеріалів справи також вбачається, що у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за час спільного проживання народилися дві доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також, з копії заяви ОСОБА_2 вбачається, що у грудні 2013 року відповідачка також зверталася до суду із заявою про встановлення факту проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу (т.1, а.с.70-73).і у якій вона зазначала, що з березня 1999 року і по день звернення до суду із цією заявою вони з позивачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та набули у власність в тому числі і спірне нерухоме майно.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 29 січня 2014 року вказану заяву ОСОБА_2 було залишено без розгляду з підстав наявності між сторонами спору щодо розподілу нерухомого майна, набутого під час спільного проживання (т.1, а.с.74).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 09 листопада 2005 року, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_8 земельну ділянку по АДРЕСА_2 , загальною площею 0,223 га, яку у подальшому, 18 липня 2013 року вона подарувала своєму синові ОСОБА_6 (т.1, а.с.75-77).

З технічного паспорту на індивідуальний (садибний) житловий будинок по АДРЕСА_2 , виготовленого на ім`я ОСОБА_6 , вбачається, що об`єкт станом на 20 листопада 2015 року не введений в експлуатацію (т.1, а.с.210-211).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на спірне домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_6 04 грудня 2015 року (т.1, а.с.214).

Також, з договору купівлі-продажу від 21 травня 2004 року вбачається, що ОСОБА_2 придбала в іпотеку у ОСОБА_9 спірну квартиру, іпотекодержатель - АКБ «Райффайзенбанк Україна» (т.1, а.с.216).

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У випадку відчуження одним з подружжя спільного майна проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, таке майно або його вартість враховується при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що наявні у матеріалах справи докази, зокрема факт звернення до суду як позивача так і відповідачки із заявами щодо встановлення факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, наявність у них двох дітей від їх спільного проживання, підтверджують факт наявності спільного побуту та існування взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю у період з часу розірвання попереднього шлюбу позивачем ОСОБА_1 , з 22 вересня 2005 року і по січень 2015 року, чого місцевим судом помилково не враховано.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що придбана відповідачкою земельна ділянка по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,223 га, є спільною сумісною власністю подружжя, та оскільки відповідно до частини першої статті 70 СК України частки майна подружжя є рівними, а відповідачка без відповідної згоди ОСОБА_1 відчужила її на користь свого сина ОСОБА_6 , внаслідок чого оскаржуваний договір дарування земельної ділянки у частині дарування 1/2 частини цієї земельної ділянки в силу положень статті 215 ЦК України, статті 65 СК України є недійсним, то за позивачем необхідно визнати право власності на 1/2 частину цієї ділянки.

Разом з тим, із врахуванням того, що попередній шлюб ОСОБА_1 було розірвано 22 вересня 2005 року, а спірна квартира була придбала 21 травня 2004 року, то, відповідно до положень ст. 74 СК України, відсутні правові підстави вважати їїспільною сумісною власністю подружжя.

Щодо позовних вимог в частині визнання удаваним прихованого договору дарування самочинно збудованого будинку, визнання його спільним сумісним майном сторін та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цього будинку, то колегія суддів вважає, що вони також задоволенню не підлягають, оскільки на підтвердження цих вимог позивачем не було надано належних, достатніх і допустимих доказів, зокрема доказів наявності будь-якого правочину щодо спірного будинку між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , а також доказів, що спірне домоволодіння було зведене за час спільного проживання сторін, спільними коштами та спільними зусиллями, оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази того, що сторонами здійснювалося будівництво спірного домоволодіння за час спільного проживання, натомість, відповідно до п. 2.7 договору дарування земельної ділянки від 18 липня 2013 року вбачається, що на час його укладення спірна земельна ділянка вільна від будь-яких капітальних будівель та тимчасових споруд, об`єктів незавершеного будівництва або будівельних матеріалів та з урахуванням того, спірний будинок відповідачем ОСОБА_6 було введено в експлуатацію і зареєстровано право власності лише 04 грудня 2015 року, то жодних правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання цього будинку спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 немає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 376 ЦПК України як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням судом усіх обставин справи, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 22 вересня 2005 року по січень 2015 року.

Визнати недійсним договір дарування в частині 1/2 частини земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 , загальною площею 0,223 га, кадастровий номер :02:016:0011, укладеного 18 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,223 га, кадастровий номер :02:016:0011, яка розташована по АДРЕСА_2 .

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судові витрати у рівних частинах по 1240, 20 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: