Справа № 444/2868/17 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1280/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 16 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Добрий газда» про стягнення боргу,-

встановила:

В грудні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ТзОВ «Добрий газда»про стягнення боргу.

Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 25 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ТзОВ «Добрий газда» укладено договір позики № 1/12-01-2009, умовами якого передбачено надання 120000 гривень 00 коп. строком на три роки зі сплатою 2,5% за кожен місяць користування.

Зазначає, що кошти у розмірі 120000 грн. передав ОСОБА_3 як директорові ТзОВ «Добрий газда». Половину позики у розмірі 60000 гривень 00 коп. ОСОБА_3 повернув. Решту позики, розміром 60000 грн. не повернуто, у звязку із чим утворилася заборгованість перед позивачем, що порушує майнові права останнього. На неодноразові вимоги повернути борг ОСОБА_3 не реагує.

У зв'язку з наведеним, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь борг у сумі 60000 грн. та 20000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 16 березня 2018 рокуу задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Добрий газда» про стягнення боргу відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_2, вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Звертає увагу, що наявність договору позики свідчить про передання однією стороною договору грошей іншій стороні. Всі умови такого передання коштів є, власне, умовами договору позики і не повинні встановлюватися жодними додатковими документами. Також стверджує, що кошти були передані ОСОБА_3 як посадовій особі директору ТзОВ «Добрий газда». Зазначає, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин норми права, які врегульовують відносини, що виникли між сторонами, а саме: ст.ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Просить рішення Жовківського районного суду Львівської області від 16 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

23 червня 2018 року на адресу суду від ТзОВ «Добрий газда» і ОСОБА_3 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, вважають доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Звертають увагу, що подані ними відзиви на позовну заяву були надіслані позивачу та його представнику, в підтвердження чого до примірника відзиву на позовну заяву для суду були долучені відповідні докази. Зазначають, що наявність договору позики не є свідченням передачі коштів однією стороною договору іншій, а лише є свідченням досягнення сторонами згоди по усіх істотних умовах договору та є лише підтвердженням намірів сторін. Покликаються на те, що договір позики №1/12-01-2009 від 25 грудня 2008 року не містить жодних застережень, що підписанням такого договору позики сторони підтверджують факт передачі грошових коштів. Умовами договору передбачено, що кошти в сумі 80000 грн., як перший транш, будуть передані 22 січня 2009 року. В період з 25 грудня 2008 року по 01 лютого 2009 року жодних коштів на рахунки ТзОВ «Добрий газда» від ОСОБА_2 не надходило. Просять відмовити ОСОБА_2 у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення Жовківського районного суду Львівської області від 16 березня 2018 року залишити без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за договором позики і моральної шкоди, сумарний розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, оскільки позивачем не представлено доказів на підтвердження факту передачі відповідачам грошових коштів на підставі договору позики

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Підставами виникнення цивільних прав і обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ТзОВ «Добрий газда», в особі директора ОСОБА_3, укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позикодавець зобов»язується надати позичальникові процентну позику на зворотній основі. Загальна сума позики за договором становить 120000 грн. і вноситься двома траншами перший транш в сумі 80000 грн. до 22.01.2009 року, другий в сумі 40000 грн. до 24.01.2009 року.

За користування позикою позичальник сплачує 2,5% за кожен місяць користування, а також додатково 20% з прибутку одержаного з допомогою придбаної техніки (а.с. 3).

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_2 зазначав, що кошти за договором позики були передані ОСОБА_3, як директору ТзОВ «Добрий газда», при цьому половину позики у розмірі 60000 грн. ОСОБА_3 повернув, решту не повернуто.

Поряд з цим, заперечуючи позовні вимоги відповідач зазначає, що наявність договору позики не є свідченням передачі коштів однією стороною договору іншій, а лише є свідченням досягнення сторонами згоди по усіх істотних умовах договору та є лише підтвердженням намірів сторін. Звертає увагу, що договір позики №1/12-01-2009 від 25 грудня 2008 року не містить жодних застережень, що підписанням такого договору позики сторони підтверджують факт передачі грошових коштів.

Колегія суддів звертає увагу, що сам по собі факт підписання договору позики без передачі позичальникові обумовлених договором грошових коштів, не породжує для позичальника обовязку повернути в майбутньому обумовлену договором позики суму грошових коштів, оскільки письмова форма договору позики є одночасно підтвердженням реального характеру договору тільки в тих випадках, коли в тексті правочину чітко вказано про передачу коштів до або в момент його підписання.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника. Таким чином, якщо в договорі позики обумовлено передачу коштів в майбутньому (відсутня констатація факту передачі коштів), у разі предявлення позову про стягнення заборгованості за договором позики, суд повинен визначити правову природу правочину, а позикодавець повинен підтвердити своє право вимагати від позичальника виконання боргового зобовязання шляхом представлення доказів про фактичну передачу коштів.

Проте, позивач не надав суду розписку, яка б підтверджувала боргове зобов'язання відповідачів та містила умови отримання позичальником в борг грошей після підписаного договору позики від 25.12.2008 року із зобов'язанням їх повернення та зазначення дати отримання коштів.

Крім цього, суд першої інстанції вірно звернув увагу на відсутність будь яких доказів повернення ОСОБА_3 чи ТзОВ «Добрий газда» частини позики в сумі 60000 грн., на що покликався позивач.

З врахуванням наведеного, позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та необґрунтованими.

В свою чергу, частиною першою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже фактами, з якими матеріальний закон пов'язує настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди, є: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

Позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних доказів в підтвердження того, що у зв»язку діями або бездіяльністю відповідачів позивач поніс втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведено, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 16 березня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 березня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_4