Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

24 вересня 2019 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Смоляра О.А.

при секретарі Зарубі Н.М.

за участю представників позивача Гаврильченко ОСОБА_1 , Руль В.Л.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виділ частки з майна із спільної часткової власності та припинення права спільної часткової власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернула до суду з позовом, в якому зазначила, що вона разом із відповідачем є співвласниками домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене майно було набуте сторонами в порядку спадкування і належить їм на праві спільної часткової власності з наступним розміром часток: ОСОБА_4 1/3 частка, ОСОБА_2 2/3 частки. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо спільного користування таким майном, то позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому після уточнення позовних вимог, враховуючи висновок №10/18/Буд. Від 22.05.2018р. за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, складений ТОВ «Контакт-сервіс», остаточно просила суд:

1) виділити відповідачу ОСОБА_2 у власність згідно варіанту розподілу №1 частину спірного домоволодіння загальною вартістю 402220грн, що складається з наступного: приміщення передпокою №1-2 площею 13,8кв.м., житлових кімнат №1-3 площею 8,6кв.м. та 1-4 площею 4,8кв.м (загальна вартість частини житлового будинку 133552грн); приміщення прибудови літ. «а» загальної вартості 115603грн; будівля літньої кухні літ. «Б» вартістю 23962грн; прибудова літ. «б1» до будівлі літньої кухні літ. «Б» вартістю 5465грн; будівля сараю літ. «В» вартістю 85570грн; споруда погребу літ. «Е» вартістю 20166грн; будівля вбиральні літ. «Д» вартістю 12849грн; частина огорожі №1 вартістю 5053грн;

2) виділити позивачу ОСОБА_4 у власність згідно варіанту розподілу №1 частину спірного домоволодіння загальною вартістю 92970грн, що складається з наступного: приміщення житлових кімнат №2-1 площею 7,2 кв.м та №2-2 площею 10,2 кв.м (загальна вартість частини житлового будинку 85434грн); частина огорожі №1 вартістю 3109грн; огорожа №2 вартістю 4426грн;

3) відповідно до розподілу земельної ділянки за варіантом №2, наведеним у додатку №3, виділити у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0828га, а ОСОБА_2 площею 0,1655га;

4) припинити право спільної часткової власності між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на спірне домоволодіння;

5) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 різницю між загальною вартістю майна переданого йому у відповідності до варіанту розподілу №1 спільного майна та вартістю його ідеальної частки у вартості спільного майна в розмірі 89894грн;

6) стягнути з з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в якості відшкодування судових витрат 14313грн (5000грн витрати на правову допомогу; 2179грн судовий збір; 5700грн оплата судової експертизи; 1434грн виготовлення технічної документації).

За клопотанням сторони позивача ухвалою суду від 05.03.2018р. по справі було призначено комплексну судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу для вирішення питання щодо можливостей розподілу спірного домоволодіння та земельної ділянки. На виконання зазначеної ухвали суду судовим експертом ТОВ «Контакт-сервіс» Гнатюк В.Г. було складено висновок №10/18/Буд. від 22.05.2018р., який знаходиться в матеріалах судової справи.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, просили його задовольнити з підстав викладених у позові.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, з підстав викладених у відзиві, відповідно до якого відповідач висловив незгоду з висновками судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи в частині визначення залишкової вартості спірного домоволодіння, способу поділу та фактичного визначення в натурі часток спірного домоволодіння за кожним із співвласників, варіантів розподілу земельної ділянки без пропорційного розподілу ріллі і прибудинкової території. Також відповідач зауважив, що за висновком судової експертизи розподіл житлового будинку з прибудовою в натурі відповідно до ідеальних часток за кожним із співвласників неможливий без добудови приміщення. Тож відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку з технічною неможливістю виділити в натурі частки із спільного майна, що підлягає розподілу.

За клопотанням представника відповідача в судовому засіданні допитаний судовий експерт ОСОБА_5 В ОСОБА_6 , який надав роз`яснення щодо висновків судової експертизи.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, судового експерта, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є співвласниками домоволодіння та земельної ділянки (далі спірне майно), що знаходяться за адресою : АДРЕСА_1 . Зазначене майно набуте сторонами в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і належить сторонам на праві спільної часткової власності, а розмір часток співвласників складає: ОСОБА_4 1/3 частка; ОСОБА_2 2/3 частки.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірне домоволодіння, що є об`єктом права спільної часткової власності сторін (реєстраційний номер 49), знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і складається з наступних складових частин: житловий будинок з прибудовою, «А-1», «а» - загальна площа 72,8кв.м, житлова площа 30,8кв.м; літня кухня «Б»; сарай «б»; сарай «В»; погріб «Е»; вбиральня «Д»; огорожа №1 та 2; водоколонка №3.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна земельна ділянка, що є об`єктом права спільної часткової власності сторін (реєстраційний номер 49, кадастровий номер :02:004:1041), знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , - має загальну площу 0,2483га, цільове призначення для ведення підсобного сільського господарства. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 24.05.2016р., спірна земельна ділянка має наступний склад угідь: рілля 0,1634га; прибудинкова територія 0,0692га; капітальна 0,0092га; капітальна 0,0035га; капітальна 0 0,0030га.

Станом на момент розгляду справи судом у спірному домоволодінні фактично проживає відповідач зі своєю дружиною та донькою, що підтверджується відповідними довідками Червонослобідської сільської ради /а.с.52, 53/.

На теперішній час у фактичному користуванні позивача перебувають дві кімнати спірного домоволодіння площею 10,2кв.м та 7,2кв.м, які відповідно до технічного паспорту на садибний будинок, виготовленого 14.05.2018р. ТОВ «Еліт партнер-плюс», позначені номерами 2-2 та 2-1 відповідно. Зазначені кімнати фактично ізольовані від загальної площі будинку, оскільки відгорожені від інших приміщень житлового будинку і являють собою житлову квартиру загальною площею 17,4кв.м без вхідних дверей в такі приміщення. Інші приміщення спірного домоволодіння перебувають у фактичному користуванні відповідача.

Зазначені обставини справи не оспорюються сторонами, про що свідчить зміст поданих до суду заяв по суті справи (позовна заява з уточненнями, відзив), а також підтверджуються відповідними письмовими доказами, а тому суд вважає їх доведеними.

На теперішній час сторони не можуть в позасудовому порядку досягти згоди щодо порядку користування спірним домоволодінням та земельною ділянкою.

При цьому згідно висновку №10/18/Буд. від 22.05.2018р. комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи реальний розподіл житлового будинку «А-1» з прибудовою «а» у спірному домоволодінні в натурі відповідно до ідеальних часток за кожним із співвласників провести можливо, але тільки за умовою приведення виділеної частини будинку, яка складається з приміщень житлових кімнат №2-1 та №2-2, до вимог Державних будівельних норм України, а саме з добудовою додаткових приміщень загальною площею не менше 12,6кв.м поруч з приміщеннями №2-1 та №2-2. Такий висновок обумовлюється тим, що за існуючого стану спірного домоволодіння розподіл житлового будинку «А-1» з прибудовою «а» у спірному домоволодінні в натурі відповідно до ідеальних часток за кожним із співвласників неможливий, так як загальна площа житлового будинку з прибудовою становить 73,8кв.м, площа 1/3 частини 24,6кв.м, що не відповідає вимогам п.2.22 Державних будівельних норм України ДБН В.2.2-15 2005 «Житлові будинку. Основні положення» (мінімальна площа однокімнатної квартири 30кв.м).

За умови здійснення добудови додаткових приміщень загальною площею не менше 12,6кв.м поруч з приміщеннями №2-1 та №2-2 житлового будинку судовим експертом запропонований варіант №1 розподілу спірного домоволодіння, який схематично відображений у додатку №2 до висновку судової експертизи.

Також у експертному висновку запропоновані три варіанти розподілу спірної земельної ділянки, за якими позивачу та відповідачу можливо виділити в натурі у власність земельні ділянки площею 0,1655га та 0,0828га відповідно.

За таких обставин позивач вимагає здійснити виділ в натурі належну їй 1/3 частку спірного майна, внаслідок чого звернулась до суду.

Отже між сторонами існує спір, який виник з правовідносин щодо реалізації права спільної часткової власності, що регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК), Земельного кодексу України (далі ЗК) та інших нормативно-правових актів.

Положеннями ст.41 Конституції передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Загальні положення про право власності викладені у гл.23 ЦК.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст.321 ЦК встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За правилами ч.1 ст.319 ЦК, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Однак право власності за своєю правовою природою не є необмеженим.

На підставі ч.2 ст.319 ЦК власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч.5 зазначеної статті власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

З огляду на ч.7 зазначеної статті діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законодавчі обмеження здійснення права власності, які пов`язані з особливостями правового регулювання інституту права спільної власності містяться в спеціальних нормах гл.26 розд.1 «Книги третьої» Цивільного кодексу «Право спільної власності».

Поняття спільної часткової власності визначено в ч.1 ст.356 ЦК як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч.1, 2 ст.364 ЦК співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Аналіз зазначених норм закону свідчить, що визначальною передумовою здійснення виділу в натурі частки із спільної власності є наявність технічної можливості здійснити поділ об`єкта спільної власності. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст.364 ЦК право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Порядок проведення таких робіт та розрахунок часток визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом МЖКГ України від 18 червня 2007 року №55.

Як встановлено судом, на підставі висновку №10/18/Буд. від 22.05.2018р. комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, реальний розподіл житлового будинку спірного домоволодіння в натурі відповідно до ідеальних часток за кожним із співвласників провести неможливо, оскільки загальна площа житлового будинку з прибудовою становить 73,8кв.м, площа 1/3 частини 24,6кв.м, що не відповідає вимогам п.2.22 Державних будівельних норм України ДБН В.2.2-15 2005 «Житлові будинку. Основні положення» (мінімальна площа однокімнатної квартири 30кв.м). Втім експертом зазначено, що передумовою здійснення поділу житлового будинку у спірному домоволодінні є добудова додаткових приміщень загальною площею не менше 12,6 кв.м поруч з приміщеннями №2-1 та №2-2.

Отже, по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відсутність домовленості між сторонами щодо порядку користування спірним майном у відповідності до їх часток фактично порушує право позивача, як співвласника такого майна.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

З огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства (ч.1 ст.13 ЦПК) саме позивачу належить право обирати спосіб захисту, який має застосувати суд для відновлення порушених, оспорених або невизнаних прав чи інтересів позивача.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України і власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Натомість порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Ефективність юридичного способу захисту забезпечується, зокрема, судовим рішенням, яке має містити вичерпні, чіткі, безумовні висновки по суті розглянутих вимог (п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України 314 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі»).

Частиною шостою статті 256 ЦПК передбачено, що висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). Отже суд не може ухвалити рішення щодо позовних вимог, пославшись на умови та обставини, які не існують на момент прийняття судом відповідного рішення.

За таких обставин, неможливість виділу у натурі частки із спільного майна через відсутність технічної можливості здійснити поділ об`єкта спільної власності за браком фактичної загальної площі такого об`єкту, а також визначена законом заборона ухвалення умовного рішення, є підставою для відмови у задоволенні заявлених позивачем позовних вимог, які стосуються виділу в натурі частки спірного домоволодіння. При цьому суд звертає увагу, що відповідний висновок не суперечить засадам верховенства права, оскільки законом визначений інший спосіб захисту прав позивача, зокрема, право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч.3 ст.358 ЦК).

Що стосується вимог про розподіл земельної ділянки, то суд виходить з наступного.

За змістом ст.120 ЗК при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Аналіз змісту норм ст.120 ЗК дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Таким чином, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (ч.5 ст.319 ЦК).

По обставинам спірних правовідносин виділення в натурі частини спірної земельної ділянки за запропонованими судовим експертом варіантами нерозривно пов`язане із варіантом розподілу в натурі спірного домоволодіння між сторонами. Відсутність визначення в натурі часток співвласників у спірному домоволодінні унеможливлює і здійснення розподілу спірної земельної ділянки в натурі за запропонованими в експертному висновку способами, оскільки в такому випадку неможливо виконати вимоги ст.120 ЗК.

За таких обставин позовні вимоги про виділення позивачу в натурі частки земельної ділянки відповідно до розподілу спірної земельної ділянки за варіантом №2, наведеним у додатку №3 наявного в матеріалах справи висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, не підлягають до задоволення.

Позовні вимоги щодо припинення режиму спільної часткової власності та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації різниці вартості часток є похідними від вимог про розподіл спірного майна. Беручи до уваги, що основні позовні вимоги не підлягають до задоволення, то похідні вимоги є необґрунтованими та також не підлягають до задоволення.

Беручи до уваги, що судом не встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог, то у наданні оцінки доводам відповідача щодо правомірності запропонованих у експертному висновку способів розподілу спірного майна немає потреби, оскільки це не впливає на сутність вирішуваного спору.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відхилення позовних вимог та ухвалення рішення про відмову у позові в повному обсязі.

Щодо судових витрат, то суд зауважує, що судові витрати складаються із сум судового збору, сплаченого сторонами у зв`язку із вчиненням відповідних процесуальних дій. З огляду на положення ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. У свою чергу відповідач не заявляв вимог про відшкодування понесених ним судових витрат, внаслідок чого на підставі ст.ст.13, 141, п.8 ч.3 ст.178 ЦПК України такі витрати також не підлягають відшкодуванню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.5, 10, 12, 13, 81, 82, 141, 178, 263-265 Цивільно-процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Учасники справи можуть ознайомитись з текстом судового рішенням, в електронній формі, на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень в мережі Інтернет - http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Черкаської області через Черкаський районний суд Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено та підписано 01 жовтня 2019 року.

Суддя: О. А. Смоляр