Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

місто Київ

справа № 752/13680/14-ц

провадження № 61-48945св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

позивач - Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк», банк) звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 квітня 2008 року № 552А-60 у сумі 8 550, 83 дол. США та 92 980, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 17 квітня 2008 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (далі - АБ «Брокбізнесбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Брокбізнесбанк», та відповідачем укладено кредитний договір № 552А-60, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 19 780, 00 дол. США для придбання автомобіля, строком до 17 квітня 2015 року та сплатою 12, 5 % річних за користування кредитом. Зазначив, що відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка складається: із заборгованості за кредитом у сумі 2 774, 32 дол. США, що еквівалентно 68 915, 48 грн; із заборгованості за процентами у сумі 386, 92 дол. США, що еквівалентно 9 611, 28 грн; із неустойки за прострочення сплати кредиту у розмірі 0, 5 % від суми простроченого платежу у сумі 2 124, 39 дол. США, що еквівалентно 52 770, 95 грн; штрафу в сумі 46 340, 00 грн; із неустойки за прострочення сплати процентів у розмірі 0, 5 % від суми простроченого платежу - 341, 56 дол. США, що еквівалентно 8 484, 40 грн, та штрафу в розмірі 46 640, 00 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача 3, 00 % річних заборгованості за кредитом у сумі 34, 92 дол. США, що еквівалентно 867, 47 грн; заборгованість за процентами у сумі 5, 61 дол. США, що еквівалентно 139, 47 грн, та штраф за порушення пункту 7.2 та підпункту 4.2.6 кредитного договору в сумі 2 883, 10 дол. США, що еквівалентно 71 617, 68 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач надала суду заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позову внаслідок його необґрунтованості. Зазначила, що заборгованість за кредитом нею погашена у повному обсязі.

Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Брокбізнесбанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Брокбізнесбанк» відхилено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції обґрунтовувалась тим, що згідно із висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Пирожнікової Т. Л. від 31 липня 2015 року розрахунок заборгованості позичальника перед банком за договором від 17 квітня 2008 року № 522А-60 зі сплати процентів та погашення основної суми боргу документально не підтверджується. Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку щодо недоведеності заявлених позовних вимог, не перевірив наявні у матеріалах справи розрахунки банку щодо розміру кредитної заборгованості ОСОБА_1 , платіжні документи, на підставі яких здійснювалося перерахування страхового відшкодування у рахунок погашення заборгованості за спірним кредитним договором, а також висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Пирожнікової Т. Л. від 31 липня 2015 року. При цьому, апеляційний суд не врахував, що саме на суд покладено обов`язок здійснення перевірки розрахунку заборгованості за кредитним договором, який міститься у матеріалах справи. Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та проведення відповідних розрахунків повністю не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, що є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року скасовано. Позов ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором від 17 квітня 2008 року № 522А-60 у сумі 8 510, 29 дол. США, що за курсом НБУ станом на 11 лютого 2015 року дорівнює 211 399, 79 грн, та заборгованості в сумі 1 006, 94 грн, які складаються з:

- заборгованості за кредитом у сумі 2 774, 32 дол. США, що еквівалентно 68 915, 48 грн;

- заборгованості за процентами в сумі 386, 92 дол. США, що еквівалентно 9 611, 28 грн;

- неустойки за прострочення сплати кредиту у розмірі 0, 5 % від суми простроченого платежу - 2 124, 39 дол. США, що еквівалентно 52 770, 95 грн;

- неустойки за прострочення сплати процентів у розмірі 0, 5 % від суми простроченого платежу - 341, 56 дол. США, що еквівалентно 8 484, 40 грн;

- штрафу за порушення пункту 7.2 та підпункту 4.2.6 кредитного договору в сумі 2 883, 10 дол. США, що еквівалентно 71 617, 68 грн;

- 3, 0 % річних за заборгованість за кредитом у сумі 867, 47 грн;

- 3, 00 % річних за заборгованість за процентами у сумі 139, 47 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_1 , керуючи у 2008 році кредитним автомобілем, потрапила у дорожньо-транспортну пригоду, кредитний автомобіль відремонтувала за власні кошти, у зв`язку з чим Товариство з додатковою відповідальністю «СК «Провіта»

(далі - ТДВ «СК «Провіта»), у якому застраховано транспортний засіб, перерахувало суму страхового відшкодування на відкритий відповідачем у банку позичковий рахунок для сплати її заборгованості та нарахованих процентів за кредитним договором. З наявних у матеріалах справи платіжних доручень встановлено, що ТДВ «СК «Провіта» на рахунок позивача в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором від 03 грудня 2008 року перераховано 1 268, 96 грн та 26 січня 2009 року перераховано страхове відшкодування у сумі 8 206, 35 грн. Відповідно до виписки по рахунках, яка міститься у матеріалах справи, страхове відшкодування у сумі 1 268, 96 грн зараховано банком 04 грудня 2008 року на погашення заборгованості за відсотками у розмірі 171, 90 дол. США, а страхове відшкодування в розмірі 8 206, 35 грн зараховано банком 10 лютого 2009 року на погашення заборгованості за відсотками у сумі 184, 04 дол. США та погашення зобов`язання за кредитом у сумі 881, 71 дол. США. Зазначене спростовує висновок суду першої інстанції про неврахування позивачем у рахунок погашення заборгованості страхового відшкодування у сумі 1 269, 00 грн та 8 206, 35 грн. Доводи відповідача про те, що страховою компанією на рахунок банку перераховано страхове відшкодування у сумі 20 707, 35 грн належними доказами під час судового розгляду не підтверджено. Суд апеляційної інстанції визнав правомірним твердження позивача у апеляційній скарзі про безпідставний висновок суду першої інстанції про неправомірне неврахування позивачем у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 11 231, 00 грн, нібито сплачених 09 грудня 2009 року та 20 706, 35 грн відшкодування вартості ремонтних робіт, які нібито перераховані банку ТДВ «СК «Провіта», оскільки матеріали справи не містять доказів перерахування зазначених сум на рахунок банку як погашення заборгованості відповідача за кредитним договором. Суд дійшов висновку, що наявні матеріали справи спростовують твердження відповідача про виплату страховою компанією страхового відшкодування у розмірі 20 706, 35 грн, а відтак суд не мав правових підстав для висновку про дострокове погашення відповідачем заборгованості за кредитом у розмірі 19 780, 00 дол. США. Згідно з висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Пирожнікової Т. Л. від 31 липня 2015 року наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника перед банком за договором від 17 квітня 2008 року № 522А-60 зі сплати процентів та погашення основної суми боргу документально не підтверджується. З огляду на те, що у висновку експерта зазначено лише, що розрахунок заборгованості позичальника перед банком документально не підтверджується, а питання про визначення розміру заборгованості на вирішення експерту поставлено не було, суд апеляційної інстанції самостійно здійснив перевірку розрахунку заборгованості за кредитним договором. Відповідач під час розгляду справи апеляційним судом 20 березня 2018 року заявила клопотання про призначення судової економічної експертизи, на вирішення якої просила поставити питання, які були предметом дослідження у висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Пирожнікової Т. Л. від 31 липня 2015 року. Разом з тим, у зв`язку з нездійсненням оплати експертизи згідно з рахунком від 25 квітня 2018 року № 919 матеріали цивільної справи повернуті без виконання. У свою чергу, відповідачем надано суду висновок експерта за результатами проведеної судово-економічної експертизи від 27 серпня 2018 року № 01/08-18, складений експертом Морозовою О. С., згідно з яким вирахувати суму заборгованості за кредитним договором за наявними у матеріалах справи документами, ані станом на 12 серпня 2014 року, ані станом на 11 лютого 2015 року не видається за можливе. Суд апеляційної інстанції відхилив зазначений висновок експерта, який виготовлений на замовлення відповідача, оскільки з його змісту суд встановив суб`єктивність у вирішенні питань, зокрема, при вирішенні питання про те, що розмір заборгованості банком не підтверджується матеріалами, а встановити інший розмір заборгованості не є можливим, експерт зазначає, що на дослідження надані не всі квитанції, якими протягом періоду кредитування здійснювалася оплата коштів. За твердженнями позичальника, на жаль, не всі квитанції у неї збереглися. Такий висновок не може бути покладений в основу рішення суду, оскільки він не відобразив повний перелік сплачених відповідачем коштів, а ґрунтується лише на тих даних, які надала відповідач. Ураховуючи те, що відповідачем не спростовано розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом. У задоволенні вимог про стягнення штрафів в сумі 46 340, 00 грн та у розмірі 46 640, 00 грн суд апеляційної інстанції відмовив з тих підстав, що такі вимоги суперечать чинному законодавству, зокрема статті 61 Конституції України. З огляду на те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення 3, 00% річних, із зазначенням суми заборгованості в еквіваленті національної валюти України, тому така вимога підлягає частковому задоволенню, а саме з відповідача підлягає стягненню 3, 00 % річних заборгованості за кредитом у сумі 867, 47 грн та 3, 00 % річних заборгованості за процентами у сумі 139, 47 грн.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 у грудні 2018 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки факт перерахування грошових коштів у розмірі 20 706, 35 грн підтверджений належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи. Заявник зазначила, що розрахунки, надані позивачем, не відображають усі надходження грошових коштів, здійснених відповідачем та не є об`єктивними. Суд апеляційної інстанції не здійснив перевірки розрахунку заборгованості банку та безпідставно відхилив обидва висновки судових експертів. Окрім цього, суд безпідставно стягнув суму неустойки за п`ять років поза межами позовної давності та 3, 00 %, оскільки кредитним договором встановлено інший розмір відповідальності за порушення зобов`язання. Також зазначила, що стягнення неустойки у розмірі 0, 5 % суперечить вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», оскільки облікова ставка наприкінці 2013 та 2014 років складала 0, 035 % та 0, 043 % відповідно. Також суд не звернув уваги на те, що позивач передав право вимоги за кредитним договором іншій особі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 29 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 квітня 2008 року між АК «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Брокбізнесбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 552А-60, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 19 780, 00 дол. США для придбання автомобіля, строком до 17 квітня 2015 року та сплатою 12, 5 % річних за користування кредитом.

Відповідно до договору застави від 17 квітня 2008 року № 522-А-60-1 Яковлєва Л. В. з метою забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором передала у заставу банку автомобіль марки «Mazda».

Того ж дня відповідач застрахувала зазначений автомобіль у ТДВ «СК «Провіта», що підтверджується договором добровільного страхування наземного транспорту.

З лютого 2014 року ОСОБА_1 припинила вносити щомісячні платежі на погашення кредитної заборгованості, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка складається: із заборгованості за кредитом у сумі 2 774, 32 дол. США, що еквівалентно 68 915, 48 грн; із заборгованості за процентами у сумі 386, 92 дол. США, що еквівалентно 9 611, 28 грн; із неустойки за прострочення сплати кредиту у розмірі 0, 5 % від суми простроченого платежу 2 124, 39 дол. США, що еквівалентно 52 770, 95 грн; штрафу в сумі 46 340, 00 грн; із неустойки за прострочення сплати процентів у розмірі 0, 5 % від суми простроченого платежу - 341, 56 дол. США, що еквівалентно 8 484, 40 грн та штрафу в розмірі 46 640, 00 грн; із 3, 00 % річних заборгованість за кредитом у сумі 34, 92 дол. США, що еквівалентно 867, 47 грн, заборгованість за процентами у сумі 5, 61 дол. США, що еквівалентно 139, 47 грн та штраф за порушення пункту 7.2 та підпункту 4.2.6 кредитного договору в сумі 2 883, 10 дол. США, що еквівалентно 71 617, 68 грн.

ТДВ «СК «Провіта» на рахунок позивача в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором 03 грудня 2008 року перераховано 1 268, 96 грн та 26 січня 2009 року перераховано страхове відшкодування у сумі 8 206, 35 грн.

Судом встановлено, що страхове відшкодування у сумі 1 268, 96 грн зараховано банком 04 грудня 2008 року на погашення заборгованості за відсотками у розмірі 171, 90 дол. США, а страхове відшкодування у розмірі 8 206, 35 грн зараховано банком 10 лютого 2009 року на погашення заборгованості за відсотками у сумі 184, 04 дол. США та погашення зобов`язання за кредитом у сумі 881, 71 дол. США.

Згідно із висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Пирожнікової Т. Л. від 31 липня 2015 року, який міститься у матеріалах справи, розрахунок заборгованості позичальника перед банком за договором від 17 квітня 2008 року № 522А-60 зі сплати процентів та погашення основної суми боргу документально не підтверджується.

Відповідно до висновку експерта від 27 серпня 2018 року за результатами проведеної судово-економічної експертизи № 01/08-18 вирахувати суму заборгованості за кредитним договором від 17 квітня 2008 року № 522А-60 за наявними у матеріалах справи документами, ані станом на 12 серпня 2014 року, ані станом на 11 лютого 2015 року не видається можливим.

У цьому висновку зазначено, що на дослідження надані не всі квитанції, якими протягом періоду кредитування здійснювалася оплата коштів. За твердженнями позичальника, квитанції у неї збереглися не всі.

Щодо наявності підстав для нарахування відсотків та неустойки після зміни строку виконання основного зобов`язання

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судами встановлено, що кредит видавався з кінцевим терміном повернення до 17 квітня 2015 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Верховний Суд дійшов переконання, що, звернувшись із вимогою про дострокове виконання основного зобов`язання, банк реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов`язання відповідача, а отже, у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом, після чого позивач не вправі здійснювати нарахування таких процентів.

Строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором у зв`язку із зверненням банку до суду із позовом про дострокове стягнення суми кредиту змінено на 19 серпня 2014 року.

Наведених норм права суд апеляційної інстанції не врахував та, задовольнивши повністю позовні вимоги (з урахуванням збільшених позовних вимог у частині стягнення процентів та неустойки) про стягнення заборгованості за відсотками, погодився з правомірністю продовження нарахування відсотків та неустойки з моменту настання обов`язку дострокового виконання основного зобов`язання за кредитним договором протягом розгляду справи.

Підсумовуючи, Верховний Суд дійшов переконання, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права щодо стягнення заборгованості за нарахованими відсотками та неустойки, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду апеляційної у частині стягнення відсотків та нарахованої неустойки, починаючи з 19 серпня 2014 року.

З урахуванням наведеного позов у частині стягнення заборгованості за відсотками та неустойки підлягає задоволенню з урахуванням первісно заявлених позовних вимог, що відповідно до наданого розрахунку складає: заборгованість за відсотками - 202, 59 дол. США, неустойка за прострочення сплати кредиту та процентів - 1 068, 80 дол. США.

Щодо доводів про невідповідність розміру неустойки вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»

Стосовно доводів, що розмір неустойки у визначеному позивачем розмірі суперечить вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», оскільки облікова ставка наприкінці 2013 та 2014 років складала 0, 035 % та 0, 043 % відповідно, Верховним Судом враховано таке.

Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи-суб`єкти підприємницької діяльності (перше та друге речення преамбули до Закону).

Конституційний Суд України у пункті 1 резолютивної частини Рішення від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1 і 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи-суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).

З огляду на зазначене доводи заявника у цій частині Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки за суб`єктним складом виниклих правовідносин на них не поширюється дія Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Щодо застосування позовної давності до вимог про стягнення неустойки у межах строку кредитування

Стосовно доводів касаційної скарги про неправомірне стягнення неустойки, нарахованої за п`ять років поза межами позовної давності Верховним Судом враховано таке.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до пункту 8.6 кредитного договору строк позовної давності до вимог за цим договором (в тому числі щодо стягнення неустойки) становить 10 років.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

З огляду на наведене, враховуючи, що позовна давність за договором до вимог про стягнення неустойки збільшена сторонами до 10 років, доводи заявника щодо неправомірного її стягнення за п`ять років, є необґрунтованими.

Щодо правомірності нарахування 3 % річних

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу береться прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні.

Водночас Верховний Суд визнає частково доводи заявника щодо необґрунтованості стягнення 3 % річних на проценти, оскільки, як вже зазначено, нарахування відсотків після зміни строку виконання зобов`язання не відповідає вимогам закону. Оскільки відсотки за кредитом не підлягають нарахуванню, то і 3 % річних на відсотки після закінчення строку кредитування також не підлягають нарахування банком і стягненню судом.

Розрахунок, наданий банком, є необґрунтованим, не містить відомостей, на яку суму заборгованості за процентами, зокрема, нараховано 3 % річних.

Щодо вимоги про стягнення штрафу за порушення пункту 7.2 та підпункту 4.2.6 кредитного договору

Вирішуючи позов у частині стягнення з відповідача штрафу за порушення пункту 7.2 та підпункту 4.2.6 кредитного договору в сумі 2 883, 10 дол. США, суди першої та апеляційної інстанцій керувались доведеністю та обґрунтованістю наведеної вимоги.

Відповідно до підпункту 4.2.6 кредитного договору не пізніше дати укладення цього договору та договору застави позичальник зобов`язаний застрахувати за власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендовані банком страховій компанії на строк не менше одного року за пакетом «Повне КАСКО» 100 % вартості транспортного засобу.

Згідно із пунктом 7. 2 кредитного договору банк має право нарахувати позичальнику неустойку у розмірі 5, 00 % від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом у разі невиконання чи неналежного виконання умов підпункту 4.2.6 кредитного договору.

Судами встановлено, що відповідач застрахувала зазначений автомобіль у ТДВ «СК «Провіта», що підтверджується договором добровільного страхування наземного транспорту від 17 квітня 2008 року.

З огляду на наведене Верховний Суд визнає безпідставним висновок судів про наявність підстав для задоволення позову у цій частині, оскільки встановлено, що відповідач фактично виконала умови підпункту 4.2.6 кредитного договору. При цьому Верховним Судом враховано, що позовна заява позивача не містить жодних доводів щодо неналежного виконання зазначеної умови договору щодо страхування, отже неможливо стверджувати про доведеність цієї вимоги.

Щодо валюти зобов`язання

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) визначення в резолютивній частині судового рішення заборгованості не лише у валюті кредитного зобов`язання, але і гривневому еквіваленті стягнутої в іноземній валюті суми коштів, не відповідає вимогам законодавства, є зайвим і неправильним.

Щодо відступлення права вимоги за кредитним договором іншій особі

В оцінці доводів касаційної скарги щодо відступлення банком права вимоги іншій особі Верховний Суд врахував таке.

ПАТ «Брокбізнесбанк» у лютому 2018 року звернулося до апеляційного суду із заявою про долучення до матеріалів справи документів, зокрема договору про відступлення прав вимоги від 07 лютого 2018 року з додатками до нього. У цій же заяві банк зазначив, що на момент подання такої заяви відступлення права вимоги фактично не відбулось, а буде мати місце у майбутньому. Заява про заміну сторони у справі до апеляційного суду ані від банку, ані від нового кредитора не надходила.

Враховуючи, що заява про заміну сторони у справі до апеляційного суду не надходила, банк зазначив, що правонаступництво відбудеться у майбутньому, доводи касаційної скарги, що банк відступив право вимоги іншій особі є необґрунтованими.

Щодо оцінки інших доводів касаційної скарги

Доводи касаційної скарги про те, що розрахунки, надані позивачем, не відображають усі надходження грошових коштів, здійснених відповідачем, та не є об`єктивними; суд апеляційної інстанції не здійснив перевірки розрахунку заборгованості банку та безпідставно відхилив обидва висновки судових експертів, зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає за необхідне рішення суду апеляційної інстанції скасувати у частині вирішення позову про стягнення відсотків та неустойки, ухваливши у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову та стягнувши з відповідача на користь банку суму заборгованості за відсотками у розмірі 202, 59 дол. США та неустойку за прострочення сплати кредиту та процентів у розмірі 1 068, 80 дол. США. Рішення апеляційного суду у частині стягнення штрафів та 3 % річних за заборгованість за процентами підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Рішення у частині відмови у позові заявником не оскаржувалось та з урахуванням положень статті 400 ЦПК України не переглядалось.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року в частині стягнення відсотків, неустойки за кредитом та процентами, а також штрафів та 3 % річних за заборгованість за процентами скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в частині стягнення відсотків та неустойки задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» суму заборгованості за відсотками у розмірі 202, 59 дол. США та неустойку за прострочення сплати кредиту та процентів у розмірі 1 068, 80 дол. США.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в частині стягнення штрафу за порушення пункту 7.2 та підпункту 4.2.6 кредитного договору та 3 % річних за заборгованість за процентами відмовити.

Постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення суми кредиту, 3 % річних за заборгованість за кредитом залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко