Єдиний унікальний номер справи 361/2310/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 в порядку окремого провадження звернулася до суду із заявою, відповідно до якої просила видати обмежувальний припис, спрямований на забезпечення безпеки, строком на шість місяців відносно особи, яка вчинила домашнє насильство, та покласти на неї певні обов'язки. Свою заяву мотивувала тим, що її колишній чоловік неодноразово вчиняв психологічне та фізичне насильство відносно неї та їх спільних малолітніх дітей 2011 та 2013 рокународження, а саме: викрадав дітей, проникав до їх житла без дозволу, вчиняв насильницькі дії та побої. За даними фактами за заявами позивача порушені кримінальні провадження та здійснюється досудове розслідування. Просила визначити ОСОБА_1 заходи тимчасового обмеження і покласти на нього обов'язки, зокрема:

- заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання її та її малолітніх дітей;

- заборонити перебувати в місцях її та дітей перебування;

- заборонити наближатися на відстань, меншу ніж 100 м, до місця перебування та навчання малолітніх дітей, а також вказаного будинку;

- заборонити переслідувати та у будь-який спосіб спілкуватися з нею та малолітніми дітьми;

- заборонити вести листування та телефонні переговори з заявником.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, заявник подав апеляційну скаргу, вважає, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, яке полягає у помилковості висновків щодо непідтвердження факту вчинення домашнього насильства по відношенню до неї та їх дітей. При цьому судом не взято до уваги покази свідка, який підтверджував факт наміру викрадення дитини із дитячого садочка, та факт побиття, що зафіксовано камерами відеоспостереження та міститься у медичній довідці лікаря. Крім того зазначила про економічне насильство, яке полягає у несплаті аліментів батька на його малолітніх дітей, що судом також не взято до уваги. Не було взято до уваги судом і висновків психоконсультаційного дослідження медичного центру «Добробут», в яких встановлено наявність розладу психіки у заявника та малолітніх дітей після зустрічей з ОСОБА_2., як і інших доказів, які підтверджують факт фізичного та психологічного насильства. Вважає, що оскаржуване рішення підлягає обов'язковому скасуванню.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи не було належним чином доведено випадків домашнього насильства в розумінні Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству" зі сторони ОСОБА_2 відносно заявника та їх двох малолітніх дітей, як і реальності ризиків настання насильства в майбутньому. Натомість судом встановлено факт наявності між заявником та заінтересованою особою спору про визначення місця проживання дітей та участі у їх вихованні батька, що з точки зору суду і стало підставою для звернення заявника із даної заявою. З наведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її законною та обґрунтованою.

Позивач, звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, стверджувала про те, щоїї колишній чоловік ОСОБА_2 систематично вчиняє психологічне, фізичне та економічне насильство відносно неї та спільних малолітніх дітей, що виразилося у викраденні дітей, проникнення без її дозволу до житла, вчиненні насильницьких дій та побоїв. Зазначила, що по даним фактам порушені кримінальні провадження та здійснюється досудове розслідування. Також вказала про її утримання проти її волі та слідкування за нею та її малолітніми дітьми. Вважає, що такі дії підпадають під ознаки домашнього насильства (психологічне та фізичне). Економічне насильство на її думку полягає у відсутності матеріального забезпечення дітей, тобто платник аліментів аліменти на утримання дітей не сплачує.

Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

В ході розгляду справи заявник посилався на те, що факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства (проникнення до житла; утримання заявниці проти її волі; переслідування; вчинення психологічного та фізичного насильства) підтверджується витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань про порушення кримінальних проваджень. Але жодного доказу того, що вину ОСОБА_2 у відповідності до вимог закону в зазначених діях доведено та встановлено, ні в суді першої інстанції ні при апеляційному розгляді заявницею не надано. Надані витяги підтверджують лише факт звернення заявника до правоохоронних органів задля відповідного їх реагування та усунення порушень з боку колишнього чоловіка та батька їх спільних дітей, однак не доводять обґрунтованості таких звернень та вини ОСОБА_2 у вчиненні зазначених порушень. Більш того, твердження заявниці не тільки не підтверджується матеріалами справи, але й викликають сумнів з огляду на заявлену нею позицію стосовно вимог її колишнього чоловіка у справі №755/2948/19 про визначення місця проживання їх спільних дітей із батьком.

Не може погодитися колегія суддів й з посиланнями апелянта на неналежне дослідження судом першої інстанції як доводів заяви, так і наданих на їх підтвердження матеріалів та доказів. Зазначеному питанню суд першої інстанції приділив значну увагу та ретельно перевірив такі матеріали, за результатами чого він надав їм відповідну оцінку. За результатами розгляду справи судом першої інстанції зроблений висновок про те, що на підставі наданих до справи письмових доказів, відеозаписів, показань свідків встановлено, що між колишнім подружжям склалися неприязні стосунки, між ними наявний тривалий конфлікт щодо їх спільних дітей, який також мав місце і 26 жовтня 2018 року, який заявник визначає як намагання батька викрасти дитину, що є наслідком спору між батьками відносно місця проживання дітей. Відсутність взаємних поступок щодо вирішення питання щодо участі батька, який проживає окремо, у вихованні дітей не може свідчити про домашнє насильство. Такі події судом оцінено як невідповідність поведінки загальноприйнятим у цивілізованому суспільстві нормам поведінки обох батьків по відношенню до їхньої дитини. Доводи ж апеляційної скарги в цій частині фактично зводяться лише до незгоди з висновками суду першої інстанції та наданою судом оцінкою.

Окрім зазначеного, колегія суддів вважає, що під час вирішення даного питання суд першої інстанції надав оцінку всім обставинам та доказам у справі, відеозапис був предметом дослідження в суді першої інстанції, за результатом перегляду якого, суд прийшов до висновку про наявність конфлікту між сторонами щодо місця проживання дітей в ході якого обидві сторони допускалися протиправної поведінки. Тому саме такі і інші надані заявником докази не свідчать про наявність домашнього насилля щоб давало підстави для видачі обмежувального припису. За таких умов суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність наявності підстав для задоволення позову. Не спростовують відповідності такої позиції вимогам закону та обставинам справи й доводи апеляційної скарги. Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Тому твердження заявника щодо несплати ОСОБА_2 аліментів не може вважатися економічним насиллям.

Зважаючи на викладене, посилання заявника на вчинення домашнього насильства не підтвердились в ході розгляду справи та спростовуються встановленими в рамках даної справи обставинами. Крім того колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення). Верховний Суд у своїй постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 462/2318/18 зазначив, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, надав вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П.Приходько