Постанова

Іменем України

04 березня 2019 року

м. Київ

справа № 755/14630/15-ц

провадження № 61-7603св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 серпня 2017 року у складі судді Астахової О. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2010 року. З 2008 року вона та їхній з відповідачем неповнолітній син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані та проживають у АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу відповідач став створювати їм перешкоди у проживанні у вказаній квартирі, а саме палив у приміщенні квартири, вселив іншу жінку та змінив замки у вхідних дверях, у зв'язку з чим вона вимушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2012 року зобов'язано відповідача не чинити їй та неповнолітньому сину ОСОБА_6 перешкод у проживанні в зазначеній квартирі та вселено їх у спірну квартиру. Однак ОСОБА_5 не виконує судове рішення, чим порушує право на житло її та їхнього з відповідачем неповнолітнього сина. У зв'язку з невиконанням судового рішення, на ОСОБА_5 накладалися штрафи, він неодноразово викликався на засідання служби у справах дітей і відносно нього відкрито кримінальне провадження щодо невиконання судового рішення. Враховуючи, що відповідач систематично порушує правила співжиття, псує житлове приміщення і використовує його не за призначенням, що унеможливлює її проживання у ньому, ОСОБА_4 просила виселити ОСОБА_5 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 серпня 2017 року позов залишено без задоволення.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не доведено систематичне порушення відповідачем правил співжиття. Дії ОСОБА_4 направлені лише на позбавлення ОСОБА_5 права на проживання у спірній квартирі, в якій він зареєстрований з 1987 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 серпня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що відповідач чинить їй та її неповнолітньому сину перешкоди у користуванні спірною квартирою, тривалий час порушуючи їх права на житло, гарантовані Конституцією України. Проживати у вищевказаній квартирі неможливо, оскільки вона перебуває в аварійному стані, який створено відповідачем. Поведінка ОСОБА_5 щодо тривалого невиконання судового рішення від 21 грудня 2016 року була навмисною. Всі можливі заходи впливу на відповідача використано, однак ОСОБА_5 створюються нові перешкоди у користуванні житлом. Висновок місцевого суду про не порушення відповідачем правил співжиття не відповідає дійсності.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 лютого 2018 року касаційну скаргу разом із доданими до неї матеріалами передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду міста Києва.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що з 18 січня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_6.

Спірна квартира не приватизована, однак у ній зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами існував спір щодо користування зазначеною квартирою, оскільки ОСОБА_5 намагався створити нову сім'ю і вселив без згоди ОСОБА_4 свою дружину ОСОБА_8 разом з дитиною.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2012 року у справі № 2-5788/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2012 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про примусове виселення, зобов'язання не чинити перешкоди у проживанні, вселення, відшкодування моральних збитків задоволено частково. Виселено із квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_8 Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_4 та неповнолітньому сину ОСОБА_6 у проживанні в зазначеній квартирі та вселено їх у спірну квартиру.

31 березня та 08 квітня 2014 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Клименком Р. В. винесено постанови про накладення на ОСОБА_5 штрафів у зв'язку з невиконанням рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2012 року.

03 вересня 2014 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві направлено до Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України подання про притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України (невиконання судового рішення), у зв'язку з невиконанням ним рішення суду про зобов'язання не чинити ОСОБА_4 та її неповнолітньому сину ОСОБА_6 перешкод у проживанні у спірній квартирі.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2016 року у справі № 755/5093/16-ц відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_5, заінтересовані особи: Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, головний державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві КлименкоР. В., ОСОБА_4, про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання вчинити певні дії та скасування постанови про накладення штрафу.

Постановою заступника начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Крименка Р. В. від 12 травня 2016 року закінчено виконавче провадження № 40567207 щодо виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2012 року у зв'язку з фактичним виконанням його у повному обсязі.

Також рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 березня 2015 року позов ОСОБА_4, яка діяла в інтересах малолітньої ОСОБА_12, до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом та вселення задоволено. Зобовязано ОСОБА_5 не чинити перешкод малолітній ОСОБА_12 у користуванні квартирою АДРЕСА_1. Вселено малолітню ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, у вищевказану квартиру.

Судами встановлено і не заперечувалося сторонами, що під час розгляду вказаної справи ОСОБА_4 отримала ключі від спірної квартири і має безперешкодний доступ до неї.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2015 року у справі № 755/32084/14-ц відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення. Попереджено ОСОБА_5 про недопущення порушення правил співжиття у квартирі АДРЕСА_1 щодо зареєстрованих у цій квартирі осіб ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_12

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 09 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року, у справі 755/32084/14-ц апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_13 задоволено. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.Судове рішення мотивоване тим, що підстави для виселення відповідача відсутні, оскільки позивачем не доведено, систематичного порушення ОСОБА_5 правил співжиття, що робить неможливим для інших спільне проживання в одній квартирі, а також застосування до відповідача будь-яких заходів запобігання чи громадського впливу.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 вказувала, що відповідач систематично порушує правила співжиття, псує житлове приміщення, оскільки здійснює безперервні ремонтні роботи, використовує квартиру не за призначенням, розміщує у квартирі транспортні шини, чим порушує її та неповнолітнього сина права на житло.

Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (частина перша статті 116 ЖК УРСР).

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК УРСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнування або псування здійснювалися з вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що спільно проживають з ним.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Як роз'яснено у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельного кооперативу, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до частини другої статті 59 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

З огляду на викладене суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про недоведеність заявлених позовних вимог стосовно обставин, які можуть бути підставою для застосування до ОСОБА_5 положень частини першої статті 116 ЖК УРСР.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що відповідач чинить їй та їхньому неповнолітньому сину перешкоди в користуванні квартирою, не заслуговують на увагу та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, які підтверджують те, що позивач має безперешкодний доступ до спірної квартири, отримала ключі від неї, проте не проживає в ній, оскільки у квартирі не закінчено ремонтні роботи.

Посилання у касаційній скарзі на навмисне невиконання ОСОБА_5 рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2012 року та накладення на нього штрафів не є підставою для застосування до відповідача положень частини першої статті 116 ЖК УКРСР, оскільки наявність зазначеного судового рішення свідчить лише про існування між сторонами спору щодо користування спірною квартирою. Разом з тим на час розгляду цієї справи вказане судове рішення виконано і ОСОБА_5 не притягнуто до кримінальної відповідальності.

Аргументи касаційної скарги про те, що відповідач порушує правила співжиття, не заслуговують на увагу, оскільки у спірній квартирі здійснюються ремонті роботи, з урахуванням чого не створено належних умов для проживання дітей, що підтверджується актами обстеження умов проживання від 06 та від 13 лютого 2017 року, складеними Службою у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, та показаннями співробітників цієї Служби, які були допитані в судовому засіданні. Разом з тим вказані акти не доводять, що проведення ремонтних робіт свідчить про неправомірність дій відповідача, систематичне руйнування чи псування ним житлового приміщення або використання його не за призначенням. Такі дії не були предметом розгляду органів поліції, прокуратури, суду, громадських організацій.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов