ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7504/19 Справа № 413/3207/12 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження згідно ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України без повідомлення осіб цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 травня 2019 року, ухваленого суддею Борис О.Н. у м.Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 02 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» ( яке під час розгляду справи змінило назву надалі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 ( після укладання шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В мотивування заявлених позовних вимог, представник позивача зазначив, що згідно договору №б/н від 28.11.2006 року, відповідач ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 7590 грн. зі сплатою 12% за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27 листопада 2007 року.

У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним Договором належним чином не виконала, у зв`язку із чим, станом на 28.02.2012 року утворилась заборгованість в сумі 83730,95 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідача та судові витрати.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 жовтня 2012 року позов задоволено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 січня 2019 року, за заявою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Мотуза О.В., заочне рішення скасоване.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 травня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність рішення суду обставинам справи, поставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав протирічить п.5.5 умов договору, яким передбачено, що строк позовної давності сторонами обумовлено п`ять років. Позивач звернувся до суду із позовом у березні 2011 року, тобто в межах п`ятирічного терміну.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, на її думку, залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Посилається, що АТ КБ «ПриватБанк» пропустив строк позовної давності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущений трирічний строк звернення до суду за захистом порушених прав. Доказів збільшення строку позовної давності до п`яти років письмово узгодженого між сторонами матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 28 листопада 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір споживчого кредиту № KRКRRX05020415, відповідно до якого банком відповідачу надано грошові кошти у розмірі 7590,00 на строк 12 місяців до 27 листопада 2007 року включно зі сплатою 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 121,44 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 690,00 грн., а ОСОБА_2 зобов`язалася повернути кредит, сплатити відсотки, та інші платежі у порядку та строки визначені цим договором.

Як видно з тексту договору № KRКRRX05020415 від 28 листопада 2006 року, сторони між собою погодились, що повернення кредиту здійснюється на підставі та на умовах, визначених у Заяві позичальника та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), з якими ОСОБА_3 була ознайомлена, що підтверджується її підписом у Заяві позичальника. При цьому, згідно умов укладеного договору позичальник ОСОБА_3 зобов`язалася повністю повернути кредит до дати, зазначеній у Заяві позичальника, тобто до 27 листопада 2007 року. (а.с. 4).

Встановивши строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору, сторони погодились між собою можливість прострочення виконання щомісячних зобов`язань на строк до 27 листопада 2007 року.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 17 листопада 2012 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 , та після реєстрації шлюбу прийняла прізвище « ОСОБА_5 » (а.с.47).

Факт укладення між сторонами кредитного договору доведений належними та допустимими доказами та відповідачем не заперечується.

Станом на 28 лютого 2012 року за Кредитним договором № KRКRRX05020415 від 28 листопада 2006 року обліковується заборгованість в розмірі 83730,95 грн., яка складається з наступного: заборгованість по кредиту у розмірі 7590,00 грн., по відсоткам - 33134,84 грн., по комісії - 1457,28 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань - 37085,45 грн., штраф (фіксована складова) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 3963,38 грн.

Між сторонами виник спір щодо належноговиконання відповідачем кредитних зобов`язань та наявності правових підстав для стягнення заборгованості в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У грудні 2018 року представник відповідача ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення, одночасно заявив клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, зазначивши, що строк дії кредитного договору закінчився 27 листопада 2007 року, а з позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулось лише у березні 2012 року.

АТ КБ «ПриватБанк» наполягало на тому, що зобов`язання за кредитним договором не припинено, оскільки відповідач кредитні кошти не повернув, а умовами надання споживчого кредиту строк позовної давності передбачено п`ять років.

За умовами договору сторони погодили строк повернення кредитних коштів 27 листопада 2007 року ( а.с.4).

Відтак, у межах строку кредитування до 27 листопада 2007 року відповідач мала обов`язок, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період з 21 по 26 число кожного місяця. Починаючи з 27 листопада 2007 року відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором (а.с.4).

Положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності для захисту порушеного права, про застосування якого заявлено стороною. А також не можливість розповсюдження на спірні правовідносини положення п.5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно з вимогами ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

З цього приводу суд зазначає, що у відповідності до положень ч. 1 ст. 259 ЦК України про збільшення позовної давності між сторонами має укладатись окремий договір, тобто згода на таке збільшення не може бути оформлена шляхом приєднання до Умов та Правил, які містять чисельні пункти та великий обсяг сторінок, а має узгоджуватись окремим підписаним між сторонами договором.

Як видно в матеріалах справи відсутня письмово погоджена між сторонами домовленість про збільшення строку позовної давності до п`яти років. Положення Умов надання споживчого кредиту, також й п.5.5. не містить підпису боржника (позичальника), що виключає факт доведеності обізнаності та погодження позичальника із умовами збільшення строку позовної давності та спростовує твердження представника позивача в апеляційній скарзі про домовленість сторін про збільшений строк позовної давності.

Колегія суддів погоджується та вважає вірним висновок суду першої інстанції, що слід виходити із загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки.

Як видно з тексту укладеного кредитного договору кінцевий термін повернення кредитних коштів сторонами узгоджено 27 листопада 2007 року, тоді як АТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду з даним позовом 27 березня 2012 року, тобто поза межами трирічної позовної давності.

Отже відсутні підстави для задоволення позову АТ КБ «Приват Банк» через пропуск строку позовної давності звернення до суду, про застосування наслідків якого заявлено стороною у справі.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), в п.51 рішення у справі «Стаббінс та інші проти Сполученого Королівства» № 22083/93, 22095/93 від 22.10.1996 року, п.570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20.09.2011 року наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 08 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: