КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/4900/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12124/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Галась І.А., по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у сумі 51 670,83 грн. за кредитним договором № б/н від 24 лютого 2010 року та судові витрати у розмірі 1 378,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 24 лютого 2010 року відповідач отримала кредитний ліміт на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Звертав увагу на те, що відповідач при укладенні договору надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. При укладанні договору сторони керувалися ст. 634 ЦК України про договір приєднання.

Вказував, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором від 24 лютого 2010 року, станом на 31 грудня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 51 670,83 грн., з яких: 12 376,63 грн. - заборгованість за кредитом; 31 884,55 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 472,94 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2 436,71 грн. - штраф (процентна складова), яку банк і просив стягнути з ОСОБА_1 (а.с. 1-28).

У запереченнях на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні позову, у т.ч. з підстав пропуску позивачем строків позовної давності (а.с. 36-39).

27 січня 2017 року представник відповідача ОСОБА_5 подала до суду заяву, в якій просила застосувати до заявлених вимог позивача позовну давність, яка є підставою для відмови у позові (а.с. 102).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 48 734,12 грн.. з яких 12 376,63 грн. - заборгованість за кредитом; 31 884,55 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 472,94 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 123, 125-127).

Не погодившись з рішенням суду, 30 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 130-134).

На обґрунтування скарги зазначила, що не була ознайомлена з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» та їх не підписувала. Оскільки відповідач не була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, а саме п. 9.12 Умов, то відповідно і автоматична пролонгація даного договору не допускається. Також судом не враховано, що кредитна карточка була виготовлена раніше ніж був укладений сам кредитний договір. Вказувала, що судом не встановлено та не доведено яка була встановлена сума кредитного ліміту, тому суд неправильно встановив суму заборгованості. Вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та не доведені по справі доказами.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Деснянського районного суд міста Києва від 22 травня 2017 року залишено без змін (а.с. 148-149).

У липні 2017 року представник відповідача Шестаков А.В. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 163-167).

Постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року касаційну скаргу задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року в частині вирішення позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 31 884,55 грн. та заборгованості за пенею і комісією у розмірі 4 472,94 грн. скасовано. У задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 31 884,55 грн. та заборгованості за пенею і комісією у розмірі 4 472,94 грн. відмовлено. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року в частині стягнення штрафів у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 2 436,71 грн. (процентна складова) залишено без змін. Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року в частині вирішення позову про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 12 376,63 грн. скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 212-219).

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2017 року підлягає перегляду в частині стягнення заборгованості за кредитом з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 12 376,63 грн.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2017 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитом у сумі 12 376,63 грн., судова колегія дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 24 лютого 2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , яка змінила прізвище на « ОСОБА_1 », укладено договір про надання банківських послуг.

До кредитного договору банк додав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

Згідно наданого позивачем розрахунку, у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань станом на 31 грудня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 51 670,83 грн., з яких: 12 376,63 грн. - заборгованість за кредитом; 31 884,55 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 472,94 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2 436,71 грн. - штраф (процентна складова), яку банк і просив стягнути з ОСОБА_1 (а.с. 1-28).

Колегія суддів перевірила доводи позивача, заперечення відповідача, заяву про застосування наслідків пропуску кредитором строку позовної давності та дійшла наступних висновків.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Між сторонами укладено кредитний договір у формі заяви за зразком, розробленим банком. При цьому заява позичальника не містить умов щодо сплати процентів та інших платежів після закінчення дії договору.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2017 року представник відповідача ОСОБА_5 подала до суду заяву, в якій просила застосувати до заявлених вимог позивача позовну давність, яка є підставою для відмови у позові (а.с. 102).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

У заяві позичальника посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності відсутнє. Відсутній і окремий договір про збільшення строку давності.

Оскільки Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника відсутнє посилання на збільшення строку давності, а тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості. Договору про збільшення позовної давності сторони не укладали.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року вказано, що переглядаючи рішення місцевого суду, судом апеляційної інстанції вказане не враховано та не встановлено дати здійснення відповідачем останнього платежу за кредитним договором, що є суттєвим для вирішення позовних вимог в частині стягнення суми основної заборгованості, в той час як з розрахунку банку вбачається, що такий здійснено 28 березня 2011 року (а.с. 217).

З позовом до суду про стягнення з відповідача кредитної заборгованості банк звернувся 05 квітня 2016 року (а. с. 1-3).

До позовної заяви банк долучив заяву ОСОБА_1 про відкриття рахунку та надання банківських послуг від 24 лютого 2010 року, розрахунок заборгованості за договором №б/н від 24 лютого 2010 року станом на 31 грудня 2015 року та Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 4-13).

Так, відповідач отримала картку 24 лютого 2010 року зі строком дії до лютого 2014 року. Кредитний ліміт не зазначено. У заяві передбачено порядок погашення заборгованості, а саме щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитися як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і списанням банком коштів з дебетної карти (а.с. 7).

З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за кредитним договором здійснено відповідачем 28 березня 2011 року, при цьому залишок поточної заборгованості на наданим кредитом (тілом кредиту) становив 12 376,63 грн. (а.с. 5).

За умовами договору погашення заборгованості мало відбуватися щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості, тобто у сумі 866,36 грн. щомісячно.

Оскільки сума заборгованості станом на день здійснення останнього платежу становила 12 376,63 грн., то відповідач мала у червні 2012 року здійснити останній платіж щодо погашення вказаної заборгованості щомісячними платежами у сумі 866,36 грн. (7% від суми заборгованості).

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів щомісячно впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12).

Враховуючи те, що початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення, тобто у червні 2012 року, а банк звернувся з позовом у квітні 2016 року, колегія суддів дійшла висновку, що банком пропущено трирічний строк позовної давності щодо стягнення тіла кредиту, про застосування якого просила відповідач у справі.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача тіла кредиту не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

З огляду на положення частини 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2017 року скасувати в частині задоволення позовуАкціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 12 376 грн. 63 коп. і 1 378 грн. 00 коп. судового збору та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова