ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4800/19 Справа № 212/116/17-ц Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2019 року, яке постановлено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі та повний текст рішення складено 21 лютого 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року і застосування наслідків його недійсності, визнання недійсним договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07 листопада 2006 року.

В обґрунтування позову зазначено, що 07 листопада 2006 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д. Відповідно до умов зазначеного договору Банк зобов`язався надати Позичальнику, а Позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит - грошові кошти, в іноземній валюті в сумі 39260 швейцарських франків для цілей придбання нерухомості, та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених дим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 158819 гривень 50 копійок за курсом Національного Банку України на день укладання цього Договору.

07 листопада 2006 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», для забезпечення в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року було укладено Договір іпотеки № 0Ф12И4866-3, згідно умов якого ОСОБА_1 - Іпотекодавець, передає Банку - Іпотекодержателю, в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в житловому кооперативі «Рудничний -2 ».

Крім цього, 18 грудня 2006 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», було укладено Додаткову угоду № 1-1 до договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, згідно до умов якої сторони домовились замінити рахунок № НОМЕР_1 , зазначений в п.1.5. договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, на рахунок № НОМЕР_2 ».

На виконання умов договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року ним було сплачено на користь Акціонерного комерційного інноваційного банке «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», 38225,06 швейцарських франків, в тому числі зі сплати кредиту 16357,95 швейцарських франків та процентів - 21867,11 швейцарських франків.

Позивач вважає, що при укладенні даних договорів були порушені його права, зокрема, всупереч вимогам п.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 80, 91, 92 ЦК України, ст.11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 07 листопада 2006 року представником Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», при підписанні договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д йому не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність.

Всупереч вимог ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, у договорі про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року відповідачем не були дотримані вимоги, встановлені ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" для споживчого кредиту. Зокрема, всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Правління НБУ № 337 від 14 серпня 2005 року, Постанови Правління НБУ № 495 від 14 жовтня 2004 року, абзацу 2 ч.2 ст. 1067, ч.1 ст. 1068 ЦК України та Постанови Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168 про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування сукупну вартість кредиту», банком перед укладенням договору про надання споживчого кредиту його, як споживача фінансової послуги, не було повідомлено у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі, зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що є введенням його як споживача фінансової послуги в оману щодо надання кредитних ресурсів в іноземній валюті.

В порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в договорі про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, укладеному між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», відсутні детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача та дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, що є порушенням його прав, як споживача фінансової послуги.

Також, ні до укладання, а ні під час укладання договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, укладеного між ним та Банком, його ніхто не попереджав про валютні ризики. На день укладання цього Договору - 07 листопада 2006 року, курс Національного Банку України швейцарського франка до гривні в Україні складав 401,7858 гривень, тобто сума кредиту мала б дорівнювати еквіваленту 157741,11 гривень а не 158819,50 гривень, як зазначено у п.1.1. договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д.

07 листопада 2006 року ним було отримано в приміщенні відділення № 12 Криворізької філії АКІБ «УкрСиббанк» грошові кошти у сумі 153114 гривні, нібито отримані Банком від продажу за його заявкою, нібито наданих йому кредитних коштів у сумі 39260,00 швейцарських франків за курсом 3,90 гривні за 1 швейцарський франк.

Згідно відповіді Національного Банку України від 23 листопада 2015 року вих. № 40-03003/91018 даними Системи підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України Національного Банку України 07 листопада 2006 року не було зареєстровано інформації щодо купівлі або продажу Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», безготівкового швейцарського франка за гривню.

Згідно відповіді Національного Банку України від 23 листопада 2015 року вих. № 40-03003/91023 на його запит, у Системі підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України Національного Банку України 07 листопада 2006 року було зареєстровано лише одну операцію з продажу безготівкових швейцарських франків за гривні на міжбанківському валютному ринку України за курсом 4,0372 гривні за 1 швейцарський франк.

Тобто, на дату укладання та виконання умов споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д, а саме на 07 листопада 2006 року, Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», не мав об`єктивної можливості зараховувати кредитні кошти, які згідно з п.1.5. мали би бути зараховані на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_1 в Криворізькій філії АКІБ «УкрСиббанк» МФО 306834 для подальшого використання за цільовим призначенням на вищезазначений поточний рахунок.

Враховуючи офіційні відповіді Національного Банку України про відсутність інформації щодо купівлі або продажу АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», безготівкового швейцарського франка за гривню 07 листопада 2006 року та наявність лише однієї операції - з продажу безготівкових швейцарських франків за гривні на міжбанківському валютному ринку України за курсом 4,0372 гривні за 1 швейцарський франк на міжбанківському валютному ринку України Національного Банку України 07 листопада 2006 року, неможливість зарахування Банком на його поточний рахунок в іноземній валюті кредитних коштів у швейцарських франках та неможливість використання кредитних коштів у швейцарських франках за цільовим призначенням, він вважає, що відповідач - ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», не мав об`єктивної можливості, згідно діючих на дату укладання та виконання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д, а саме на 07 листопада 2006 року, внутрішньобанківських нормативних документів та законодавства України, наміру виконувати кредитний договір № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків шляхом надання йому, як Позичальнику, кредиту іноземної валюти, що є порушенням ч.5 ст.203 ЦК України.

Крім цього, позивач зазначає, що аналізом умов договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, укладеного між ним та Відповідачем встановлено, що єдиним обов`язком Відповідача є надання кредиту Позичальнику, відповідно до умов даного Договору (п.3.1. Розділу 3).

На противагу єдиному обов`язку Відповідача, навіть якщо Відповідач і не виконає свій єдиний обов`язок, пунктами 1-12 Розділу 4 Договору встановлено обов`язки Позичальника, що є несправедливими положеннями договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д, укладеним між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», від 07 листопада 2006 року та містять права та обов`язки сторін, що суперечать принципу добросовісності, їх наслідком є дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду йому, як споживачу. Тому, зазначений договір повинен бути визнаний судом недійсним з моменту його вчинення.

Також він вважає, що Договір іпотеки № 0Ф12И4866-3 від 07 листопада 2006 року має похідний характер та пов`язаний з договором про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, а також не відповідає вимогам закону, тому підлягає визнанню недійсним з тих підстав, що відповідно до ст.182 ЦК України, в редакції станом на 07 листопада 2006 року, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.3, ч.4 ст.334 ЦК України, в редакції, станом на 07 листопада 2006 року, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п.38 Наказу № 20/5 від 03 березня 2004 року Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, редакції станом на 07 листопада 2006 року, договори про відчуження та заставу(іпотеку) майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, та в передбачених законодавством випадках державну реєстрацію прав на таке майно. Такі документи нотаріус приймає лише за наявності відмітки, штампа про реєстрацію відповідних прав та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що є невід`ємною частиною правовстановлюючого документу.

Згідно даних з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12716026 від 30 листопада 2006 року, та відмітки, штампу на договорі купівлі-продажу квартири від 07 листопада 2006 року, рішення про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 житлового кооперативу « Руднічний-2 » було прийняте та зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30 листопада 2006 року.

Також, згідно з п.7.1. договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 житлового кооперативу «Руднічний-2» від 07 листопада 2006 року між ОСОБА_2 - продавець за договором, та ОСОБА_1 - покупець за договором, продавець зобов`язується в день підписання цього договору передати Покупцю технічну документацію на квартиру, та в строк до 20 листопада 2006 року передати квартиру для безперешкодного користування покупцю, звільнивши її від речей домашнього вжитку та передати йому ключі від квартири. Відповідно до п.7.5 вищевказаного договору купівлі-продажу, цей договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ст.182 ЦК України, покупцю необхідно для державної реєстрації договору здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Таким чином позивач зазначає, що право власності в повному обсязі на вищезазначену квартиру у нього виникло лише 30 листопада 2006 року, а тому, договір іпотеки № 0Ф12И4866-3 від 07 листопада 2006 року, укладений між ним та відповідачем, він вважає вчиненим поза межами прав та є недійсним.

На підставі наведеного вище, позивач просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», від 07 листопада 2006 року, зобов`язавши Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» повернути ОСОБА_1 валютні кошти, отримані від нього на виконання договору № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року в сумі 38225,06 швейцарських франків та визнати недійсним договір іпотеки № 0Ф12И4866-3 між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», від 07 листопада 2006 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме не з`ясовано умови та порядок кредитування фізичних осіб у швейцарських франках, відповідно до вимог Наказу АКІБ «УкрСиббанк» «Про затвердження внутрішнього банківського нормативного документу та умов кредитування клієнтів індивідуального бізнесу у швейцарських франках» № 1081 від 22 грудня 2005 року.

Судом не враховано, що йому не були повідомлені працівниками банку відомості про видачу кредитних коштів у швейцарських франках виключно в безготівковій формі з обов`язковим продажом їх на Міжвалютному ринку України, тобто стороною відповідача мало місце замовчування існування даних обставин.

Позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ним пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовом, оскільки про порушення свого права він дізнався в середині 2015 року.

Крім того позивач вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи були порушені норми процесуального права, зокрема він був позбавлений можливості поставити запитання представнику відповідача, явка якого була визнана обов`язковою, судом першої інстанції не було проведено дебатів, прийнято до уваги пояснення та докази представника відповідача, який не мав відповідного процесуального права на їх подання.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки вважає, що ним доведено факт його порушення відповідачем по справі.

Так, позивач вважає , що договір іпотеки № 0Ф12И4866-3 від 07 листопада 2006 року є незаконним, оскільки право власності на квартиру АДРЕСА_1 житлового кооперативу « Руднічний-2 » у нього виникло 30 листопада 2006 року, тобто з моменту реєстрації його в Реєстрі права власності на нерухоме майно 30 листопада 2006 року.

Позивач зауважує на тому, що 07 листопада 2006 року ним було отримано в приміщенні відділення № 12 Криворізької філії АКІБ «УкрСиббанк» грошові кошти у сумі 153114 гривні, нібито отримані Банком від продажу за його заявкою, нібито наданих йому кредитних коштів у сумі 39260 швейцарських франків за курсом 3,90 гривні за 1 швейцарський франк.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на її думку, апеляційну скаргу просить залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив їх задовольнити, представника відповідача ПАТ «УкрСиббанк» - Щербачова А.П., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню,з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 07 листопада 2006 року між позивачем ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д. Відповідно до умов вказаного договору Банк зобов`язався надати Позичальнику, а Позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 39260 швейцарських франків для цілей придбання нерухомості та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених дим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 158819 гривень 50 копійок за курсом Національного Банку України на день укладання цього Договору.

07 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», для забезпечення в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, було укладено Договір іпотеки № 0Ф12И4866-3, згідно умов якого ОСОБА_1 - Іпотекодавець, передає Банку - Іпотекодержателю, в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в житловому кооперативі «Рудничний-2».

18 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», було укладено Додаткову угоду № 1-1 до договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, згідно до умов якої сторони домовились замінити рахунок № НОМЕР_1 , зазначений в п.1.5. договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, на рахунок № НОМЕР_2 ».

На виконання умов договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року ОСОБА_1 було сплачено на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», 38225,06 швейцарських франків, в тому числі зі сплати кредиту 16357,95 швейцарських франків та процентів - 21867,11 швейцарських франків.

Звертаючись до суду з позовом про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року і застосування наслідків його недійсності, визнання недійсним договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07 листопада 2006 року, позивач посилався на те, що при укладанні кредитного договору Банком було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» в частині ненадання банком позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, про валютні ризики, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладення кредитного договору. Також позивач наголошував на тому, що умови укладеного кредитного договору є несправедливими в зв`язку з істотним дисбалансом договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а при укладанні кредитного договору не було додержано передбачених законодавством істотних умов.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення та пропуском строку позовної давності для звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, однак вважає, що з мотивувальної частини рішення суду підлягає виключенню посилання суду, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, пропуск строку позовної давності для звернення до суду, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Згідно з ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За положеннями частин першої, шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Банки мають надавати споживачу повну, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Матеріалами справи підтверджується факт укладання спірного кредитного договору та договору іпотеки, про що свідчить підписи сторін на кожній сторінці (том.1 а.с.10-12, 23-25).

Кредитним договром чітко визначено предмет договору, порядок надання кредиту та сплати процентів, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, звільнення від відповідальності, врегулювання спорів,заключні положення, гарантії, особливі умови.

Сторонам також було узгоджено детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту.

У тексті кредитного договору зазначено, що позичальник повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за цим договором та погоджується з ними.

Як вбачається із договору споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року та договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07 листопада 2006 року, укладених між позивачем та відповідачем вбачається, що на момент вчинення правочину він підписаний власноручно позивачем та представником відповідача. Зі змісту пункту 8.2 та 9.13 договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року вбачається, що позивачу роз`яснено та він ознайомився та погодився з умовами вказаного договору.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року та договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07 листопада 2006 року та застосування реституції з зазначених позивачем з підстав вчинення правочину внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення та введення позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно п. 1.1 договору про надання споживчого кредиту, Банк надає позичальнику кредит у сумі 39 260 швейцарських франків.

Факт надання кредиту позичальнику у сумі 39260 швейцарських франків підтверджується випискою про рух коштів по рахунку, за період з 07 листопада 2006 року по 03 лютого 2017 року.

Посилання позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що відповідно до листа НБУ від 23 листопада 2015 року, 07 листопада 2006 року за даними Системи підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України НБУ не було зареєстровано інформації щодо купівлі або продажу АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», безготівкового швейцарського франка за гривню та твердження позивача що Банк не міг у повній мірі виконати умови кредитного договору щодо видачі йому швейцарських франків в обумовленій договором сумі спростовується тим же листом Національного Банку України за № 40-03003/91018 від 23 листопада 2015 року, відповідно до якого суб`єкт ринку, як за рахунок своїх клієнтів, так і за власні кошти в межах лімітів відкритої валютної позиції має право виконувати заяви та доручення своїх клієнтів, крім суб`єктів ринку, а також задовольняти власні потреби щодо купівлі, продажу іноземної валюти до початку Торговельної сесії.

Таким чином, відповідно до нормативних документів НБУ Банк може провести валютно-обмінні операції, задовольняючи потреби своїх клієнтів як щодо продажу валюти, так і щодо її купівлі, до початку Торговельної сесії, не подаючи в подальшому заявку на участь у Торгівельній сесії. При такому проведенні операції в системі підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України дані угоди не відображаються.

Отже, Банк надав позичальнику документи, які передували укладанню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Колегією суддів не встановлено і будь-яких обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, оскільки як вже зазначалось вище сторонами погоджено усі істотні умови при укладанні правочину.

Спірні кредитні договори відповідали нормам законодавства, які діяли на час їх укладання.

Позивачем не доведено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року і застосування наслідків його недійсності, визнання недійсним договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07 листопада 2006 року задоволенню не підлягають.

Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача у зв`язку з їх недоведеністю.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не з`ясовано умови та порядок кредитування фізичних осіб у швейцарських франках, відповідно до вимог Наказу АКІБ «УкрСиббанк» «Про затвердження внутрішнього банківського нормативного документу та умов кредитування клієнтів індивідуального бізнесу у швейцарських франках» № 1081 від 22 грудня 2005 року, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 192 ч.2 Цивільного кодексу України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини 3 ст. 533 Цивільного кодексу України, використання іноземної валюти на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Виконання зобов`язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на момент укладення спірних договорів були встановлені Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який має силу та статус закону.

Згідно ст.2 Декрету, резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції у тому числі операції, пов`язані з переходом права власності на іноземну валюту та зобов`язання, предметом яких є іноземна валюта, з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Статтею 5 Декрету передбачено, що Національний Банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Ст. 11 Декрету передбачено, що Національний Банк України у сфері валютного регулювання видає обов`язкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України.

Також, відповідно до ст. 44 Закону України "Про Національний Банк України" Національний Банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль, до компетенції якої, зокрема, належить: видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій; видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного Банку України на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства.

Відповідно до п.5.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України, банку відповідача наданий Національним Банком України письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями що є генеральною ліцензією на здійснення банком валютних операцій згідно з Декретом.

Згідно п.2.3. вказаного вище Положення, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного Банку України банки мають право здійснювати, в тому числі операції з валютними цінностями, зокрема залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Згідно ст. 339 Господарського кодексу України, основними видами банківських операцій є депозитні, розрахункові, кредитні, факторингові та лізингові операції. Перелік банківських операцій визначається Законом України "Про банки і банківську діяльність". Кредитні операції банків полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян.

Аналогічні норми містяться у статтях 47 та 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність", згідно з якими розміщення банком залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик також віднесено до кредитної операції. Під коштами в Законі України "Про банки і банківську діяльність" розуміються як гроші у національній валюті, та і у іноземній валюті чи їх еквівалент.

Наведеним вище підтверджується той факт, що відповідач по справі, на момент укладення спірного кредитного договору, мав право надавати кредит у іноземній валюті, зокрема - швейцарських франках.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано, що йому не були повідомлені працівниками банку відомості про видачу кредитних коштів у швейцарських франках виключно в безготівковій формі з обов`язковим продажом їх на Міжвалютному ринку України, тобто стороною відповідача мало місце замовчування існування даних обставин, спростовуються пунктами 8.2 та 9.13 договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, відповідно до яких позивач підтвердив, що йому роз`яснено та він ознайомився та погодився з умовами вказаного договору та Банк надав позичальнику документи, які передували укладанню кредитного договору.

Так, згідно п. 8.2 договору про надання споживчого кредиту, підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними, позичальник підтверджує свою здатність виконувати умови даного договору, а також позичальник підтверджує, що він володіє всіма необхідними документами, що необхідні для оформлення даного договору.

Також, відповідно до п. 9.13 кредитного договору, позичальник своїм підписом засвідчив, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

При укладенні кредитного договору № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року та договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07 листопада 2006 року позивачу ОСОБА_1 , були відомі усі умови зазначених договорів, не існувало ніяких інших обставин, які б примусили ОСОБА_1 , підписати спірні договори на вкрай невигідних для нього умовах.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема про те, що позивач був позбавлений можливості поставити запитання представнику відповідача, явка якого була визнана обов`язковою, про те, що судом першої інстанції не було проведено дебатів та прийнято до уваги пояснення та докази представника відповідача, який не мав відповідного процесуального права на їх подання, оскільки, матеріали справи не містять ухвали про визнання обов`язковою явки в судове засідання представника відповідача, крім того, відповідачем по справі неодноразово надавались письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог, які були підписані представником відповідача, якій, відповідно довіреності відповідача, мав процесуальні права на підписання вказаних пояснень. Крім того, відповідно до протоколу судового засідання від 11.02.2019 року, судом було проведено дебати та позивач по справі висловив свою думку в судових дебатах (а.с.47), зауважень на вказаний протокол позивачем подано не було.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки вважає, що ним доведено факт його порушення відповідачем по справі колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки позивачем по справі не доведено порушення його права при укладанні оспорюваних договорів, тому в даному випадку відсутні правові підстав для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

В даному випадку матеріалами справи підтверджується факт укладання спірних кредитного договору та договору іпотеки, про що свідчить підписи сторін на кожній сторінці.

Власні дії позивача, що виразилися у підписанні кредитного договору та здійсненні напису щодо ознайомлення з його умовами і відсутністю претензій, здійснення часткового погашення кредиту та передбачених договором виплат на протязі дії кредитного договору, являються підтвердженням ознайомлення позивача із змістом укладеного ним договору та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цим договором.

Договорами кредиту та іпотеки чітко визначено предмет договору, порядок надання кредиту та сплати процентів, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, звільнення від відповідальності, врегулювання спорів,заключні положення, гарантії, особливі умови.

Сторонам також було узгоджено детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, у звязку з чим відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів».

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що договір іпотеки № 0Ф12И4866-3 від 07 листопада 2006 року є незаконним, оскількиправо власності на квартиру АДРЕСА_1 житлового кооперативу « Руднічний-2 » у нього виникло 30 листопада 2006 року, тобто з моменту реєстрації його права в Реєстрі права власності на нерухоме майно 30 листопада 2006 року, оскільки, в даному випадку преметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка належить позивачеві на підставі договору купівлі-продажу вказаної квартири від 07.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І. за реєстровим № № 60512 та правочин зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 07.11.2006 року за № 1696802, що підтверджується п.1.5 договір іпотеки № 0Ф12И4866-3 від 07 листопада 2006 року. Отже, оспорюваним договором не передбачено вимоги до позивача зареєструвати за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 у Комунальному підприємстві «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», оскільки право власності за договором купівлі-продажу вказаної квартири від 07.11.2006 року позивач набув з моменту реєстрації вказаного договору, а саме з 07 листопада 2006 року, з моменту реєстрації правочину у Державному реєстрі правочинів за № 1696802.

Посилання позивача на те, що 07 листопада 2006 року ним було отримано в приміщенні відділення № 12 Криворізької філії АКІБ «УкрСиббанк» грошові кошти у сумі 153114 гривні, нібито отримані Банком від продажу за його заявкою нібито наданих йому кредитних коштів у сумі 39260 швейцарських франків за курсом 3,90 гривні за 1 швейцарський франк, спростовуються випискою за кредитним договором, довідкою за особовим рахунком, довідкою за особовим рахунком за період з 06.11.2006 року по 11.12.2006 року, довідкою про рух коштів по рахунку НОМЕР_3 (том.1 а.с.124-152).

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Разом з тим, правомірно прийшовши до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю та безпідставністю, суд першої інстанції помилково, зайво, застосував до спірних правовідносин наслідки пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, про що зазначив в мотивувальній частині рішення, не врахувавши роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно яких суд зазначає у рішенні про відмову у позові з підстав пропуску без поважних причин строку для звернення з позовом, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з чим підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск позивачем позовної давності.

На підставі вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні із виключенням з мотивувальної частини рішення суду посилання на пропуск строку позовної давності, як на підставу для відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2019 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення суду посилання на пропуск строку позовної давності, як на підставу для відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: