КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/6343/17 головуючий у І інстанції: Юзькова О.Л.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., Сержанюка А.С., Сушко Л.П.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Литий камінь», Публічного акціонерного товариства «Піреус Банк» МКБ», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька Ольга Володимирівна про визнання частково недійсним договору іпотеки та визнання прав власності.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи його ти, що 20 квітня 2011 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Литий камінь» (надалі ТОВ «Литий камінь») було укладено договір купівлі-продажу майнових прав паркомісця за будівельною адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 14,6 кв. м., поверх 2 із приміткою - дана площа проектна.

21 квітня 2011 року ОСОБА_1 було сплачено 100% вартості майнових прав на об'єкт будівництва і 22 квітня 2011 року позивачу надано довідку про повну оплату вартості майнових прав в розмірі 278 600,00 грн. та підписано акт прийому - передачі майнових прав.

Після завершення будівництва житлового будинку між ТОВ «Литий камінь» та ОСОБА_1 було укладено 20 квітня 2015 року додаткову угоду до договору купівлі продажу майнових прав від 20 квітня 2011 року, за умовами якої уточнені характеристики на об'єкт нерухомості, майнові права на який передаються: секція 2, поверх цокольний, машиномісце № 20, загальна площа згідно технічного паспорта 14,6 кв.м.

20 грудня 2016 року ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності за зазначений об'єкт нерухомості, а після реєстрації дізнався про те, що майнові права ва об'єкт нерухомості, власником яких він є, передано в іпотеку Публічному акціонерному товариству «Піреус Банк» МКБ» (надалі ПАТ «Піреус Банк МКБ» та/або Банк) за договором іпотеки від 09 лютого 2012 року, укладеним з ТОВ «Литий камінь». В той час власником майнових прав був позивач, а тому договір іпотеки від 09 лютого 2012 року є недійсним в частині передачі банку в іпотеку майнових прав на машиномісце.

ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір іпотеки, укладений 09 лютого 2012 року між ТОВ «Литий камінь» та ПАТ «Піреус Банк МКБ» в частині передачі в іпотеку майнових прав на машиномісце АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на зазначене машиномісце.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 1 вересня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд неповно з'ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права та допустився порушення норм процесуального права.

Вказує, що майнові права на спірне машиномісце було оплачено раніше, аніж ТОВ «Литий камінь» та Банком укладено спірний договір іпотеки.

У відзиві на апеляційну скаргу, АТ «Піреус Банк МКБ» вказував, що на момент укладення іпотечного договору, позивачу належали майнові права на паркомісце №3 другого поверху, а в іпотеку Банку передано майнові права на машиномісце №29 на цокольному поверсі, а оскільки зазначені об'єкти не є тотожними, то на момент укладення іпотечного договору не існувало жодних обставин недійсності правочину.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року апеляційну скаргу відхилено, а рішення місцевого суду залишено без змін.

Постановою Верховоного Суду від 03 липня 2019 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд.

В судовому засіданні представники позивача та Банку підтримали свої позиції, інші учасники справи не з'явились.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предмет договору купівлі-продажу майнових прав було змінено сторонами після укладення між відповідачами договору іпотеки.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 квітня 2011 року між ТОВ «Литий камінь» та ОСОБА_1 було укладено договір № 20/04Ж-ПО3Р-2 купівлі продажу майнових прав.

Відповідно до умов договору ТОВ «Литий камінь» продає, а ОСОБА_1 купує майнові права на об'єкт нерухомості, розташований в об'єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 загальна площа 14,6 кв. м., дана площа - проектна.

Орієнтовна вартість майнових прав на об'єкт нерухомості на день укладання договору становила (п. 4.2.) 278 600 грн. 00 коп.

Грошові кошти у розмірі зазначеному у договорі - 278 600 грн. 00 коп. було сплачено покупцем та йому 22 квітня 2011 року ТОВ «Литий камінь» видано довідку № 22/04/02 про повну оплату вартості майнових прав згідно договору № 20/04Ж-ПО3Р-2.

22 квітня 2011 року складено акт прийому - передачі майнових прав, відповідно до якого позивач прийняв від ТОВ «Литий камінь» майнові права відповідно до договору № 20/04Ж-ПО3Р-2 купівлі продажу майнових прав від 20 квітня 2011 року на паркомісце, а саме: секція АДРЕСА_1.

20 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Литий камінь» було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 20/04Ж-ПО3Р-2 від 20 квітня 2011 року купівлі - продажу майнових прав за умовами якої сторони дійшли обопільної згоди змінити об'єкт нерухомості , майнові права на який передаються за даним договором.

Як свідчить додаткова угода таким об'єктом є: машиномісце АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речових прав від 24.12.2016 р., ОСОБА_1 здійснив реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна машиномісце АДРЕСА_1.

Правовідносини у сфері застави нерухомого майна регулюються Законом України «Про іпотеку», нормами Цивільного Кодексу України та інших підзаконних нормативно-правових актів.

Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Частиною 1 ст. 576 ЦК України передбачено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

У відповідності до ч. 2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Згідно статей 1, 5 Закону України «Про іпотеку» в редакції на час укладення договору іпотеки від 2012 року, застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст. 3 Закону).

Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об'єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об'єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Таким чином, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Відповідно до ЦК України та Закону України «Про іпотеку» майнове право - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права, а договір іпотеки, якою забезпечено виконання зобов'язання, є правочином щодо розпорядження майновими правами інвестора.

Вказані висновки під час розгляду аналогічних правовідносин були викладені в постанові Верховного суду України від 04 вересня 2013 року у справі №6-51цс13.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає за можливе позовні вимоги позивача задовольнити та визнати недійсним договор іпотеки в частині передачі в іпотеку майнових прав на належне позивачу машиномісце, оскільки позивач виконав свої грошові зобов'язання за договорами купівлі-продажу майнових прав із ТОВ «Литий камінь», повністю сплатив вартість об'єктів нерухомості, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об'єкт, а ТОВ «Литий камінь» передало в іпотеку АТ «ПіреусБанк МКБ» майнові права на машиномісця в незавершеному будівництвом житловому будинку, вартість яких повністю сплачена інвестором, не отримавши його згоди.

ТОВ «Литий камінь» повідомляло про зміну будівельних характеристик будинку, та про те, що інвестованемашиномісце№20фактично були побудоване на цокольному поверсі, а також запропоновано у зв'язку з цим з'явитися до товариства з метою укладення додатковоїугодидо договору (а.с.188 т.1).

20 квітня 2015 року між ТОВ «Литий камінь» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору, згідно яких сторони домовились, що об'єктом нерухомості, майнові права на які передаються, є машиномісце АДРЕСА_1. (а.с.13 т.1).

Між тим, згідно додатку № 1 до договору іпотеки від 09 лютого 2012 року, який містить план паркінгу та розташування машиномісць, машиномісце №20 на цокольному поверху паркінгу, проінвестованого позивачем, було передано товариством в іпотеку банку на підставі двосторонньої угоди.

Доказів про погодження із ОСОБА_1 передачі в іпотеку вказаного машиномісця, матеріали справи не містять.

Доводи відповідача про те, що позивач придбав майнові права на машиномісце №20 20 квітня 2015 року, тобто в період, коли воно перебувало в іпотеці банку, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу, остільки договір купівлі-продажу майнових прав було укладено 20 квітня 2011 року й саме тоді позивач, оплативши вартість об'єкту інвестування, придбав майнові права на об'єкт нерухомості, корективи щодо місцезнаходження яких було внесено додатковою угодою.

Оспорюваним договором порушено право власності ОСОБА_1 на належне йому нерухоме майно, вартість якого він оплатив у повному обсязі, незважаючи на зміну розташування паркомісця та його нумерацію в будинку.

Таким чином, посилання апелянта на те, що паркомісце № 3 другого поверху і паркомісце № 20 цокольного поверху - це є один і той же об'єкт нерухомості, а відтак продаж майнових прав відбувся до їх передачі в іпотеку банку, заслуговують на увагу.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом (ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

З огляду на викладене та обставини справи, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки в частині передачі майнових прав на придбане ОСОБА_1 машиномісце на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, як укладений з порушенням вимог ч. 2 ст. 583 ЦК України, ст. 1, 5 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору.

В той же час суд вважає необґрунтованими позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на вказані машиномісця.

Приписами ст. 392 ЦК України передбачено право особи, пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В той же час, як вбачається з наявних у матеріалах справ документів, то позивач зареєстрував право власності на належнейомупаркомісце, а право власності на нього не оспорюється.

Доказів зворотнього суду надано не було.

Зі змісту ст. 15 та ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення.

З огляду на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на спірний об'єкт нерухомості.

Вказані обставини вказують на можливість часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Враховуючи те, що місцевим судом було невірно з'ясовано обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог, щодо визнання недійсним договору іпотеки в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до задоволених позовних вимог, судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції, який повинен бути покладений на відповідачів складає - 1344 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог, щодо визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 09 лютого 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Литий камінь» та Публічним акціонерним товариством «Піреус Банк МКБ» в частині передачі в іпотеку майнових прав на машиномісце АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір іпотеки, укладений 09 лютого 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Литий камінь» та Публічним акціонерним товариством «Піреус Банк МКБ», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., серія та номер:813, в частині передачі в іпотеку майнових прав на машиномісце АДРЕСА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Литий камінь»() та Публічного акціонерного товариства «Піреус Банк» МКБ» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 672 (шістсот сімдесят дві) грн. з кожного.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: