КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 754/1146/19

номер провадження: 22-ц/824/11814/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Кашперської Т.Ц., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року у складі судді Зотько Т.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Позовна заява мотивована тим, що на виконанні у Деснянському районному відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Деснянський РВ ДВС ГТУЮ у місті Києві) знаходилось два виконавчих провадження за виконавчими листами № 753/4038/15, виданими 15 червня 2016 року Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 9 590 грн 00 коп., а також про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 3 000 грн 00 коп.

Вказувала, що 24 червня 2016 року державним виконавцем Деснянський РВ ДВС ГТУЮ у місті Києві було відкрито виконавчі провадження №51507172 та №51507308 з примусового виконання вказаних вище виконавчих листів №753/4038/15 від 15 червня 2016 року. 26 червня 2018 року державним виконавцем Деснянського РВ ДВС ГТУЮ у місті Києві прийнято дві постанови про закінчення виконавчих проваджень № 51507308 та № 51507172, у зв`язку з фактичним виконанням боржником виконавчих документів.

Оскільки боржник ФОП ОСОБА_2 погасив борг в повному обсязі з порушенням строків виконання грошового виконання, позивач просила застосувати до відповідача правові наслідки порушення грошового зобов`язання, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила стягнути з ФОП ОСОБА_2 на свою користь інфляційні втрати та три проценти річних у розмірі 4 000 грн 68 коп., витрати на правничу допомогу у розмірі 1 500 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що між сторонами існували договірні зобов`язання та не надала платіжних документів із зазначенням дати фактичного виконання боржником своїх зобов`язань. Вказує, що на підтвердження факту та тривалості строку виконання відповідачем рішення суду про стягнення грошових коштів, вона надала суду належні докази із зазначенням суми заборгованості відповідача по справі, а саме, копії постанов державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень та копії постанов державного виконавця про закриття виконавчих проваджень. Ці обставини відповідачем не спростовані.

Зазначає, що суд не звернув уваги на устелену практику судів касаційної інстанції про те, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, оскільки грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, з факту завдання шкоди особі. Вказує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ФОП ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог. Вказує, що відповідач не повинен надавати докази про факт та строки виконання рішення суду про стягнення з нього грошових коштів, оскільки це є обов`язком позивача. Зазначає, що законодавець розмежовує час виконання рішення суду та час закінчення виконавчого провадження, вказуючи, що час виконання судового рішення обов`язково передує часу закінчення виконавчого провадження, та не ототожнює їх, а тому вважає, що посилання позивача на те, що на підтвердження тривалого строку виконання відповідачем рішення суду вона надала копії постанов про відкриття та закриття виконавчого провадження, є помилковими. Також вказує, що посилання позивача в апеляційній скарзі на рішення суду касаційної інстанції є хибними, оскільки вони стосуються вирішення інших спірних правовідносини, які не є тотожними з предметом даного спору. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 4 000 грн 68 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, вкладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних,суд першої інстанції виходив із їх недоведеності. Зокрема, суд зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що між сторонами було укладено будь-які договірні зобов`язання щодо врегулювання договірних відносин з виконання робіт на надання послуг. З матеріалів справи не вбачається правових наслідків порушення договірних зобов`язань і відповідальність сторін за їх невиконання. Крім того, суд зазначив, що виконавчий документ виконаний в повному обсязі відповідно до квитанцій, копії якої знаходяться в матеріалах виконавчого провадження, однак фактично копії платіжних документів в матеріалах справи не містяться і позивач таких документів суду не надала.

Однак з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна, виходячи з такого.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 12 травня 2016 року, у справі № 753/4038/15 позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживача та повернення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 9 590 грн 00 коп., судові витрати за проведення експертизи у розмірі 3 000 грн 00 коп.

Указаними рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 перебували у договірних відносинах, відповідно до укладеного між ними договору про продаж меблів № 41/10 від 26 жовтня 2014 року. За цим договором ФОП ОСОБА_2 зобов`язався передати у власність ОСОБА_1 та встановити виготовлені за індивідуальним замовленням меблі згідно з бланком замовлення № 41/10, а остання у порядку та на умовах, визначених цим договором зобов`язалась прийняти та оплатити товар. Відповідно до п.п.5.1.1 п.5.1 ст. 5 договору ФОП ОСОБА_2 зобов`язався поставити товар, якісні і кількісні характеристики якого, відповідають вимогам договору. Присуджена сума у розмірі 9 590 грн є збитками, які завдані у зв`язку з істотними недоліками виготовленого ФОП ОСОБА_2 виробу.

По справі встановлено, що на виконання рішення суду, 15 червня 2016 року Дарницьким районним судом міста Києва було видано два виконавчих листа № 753/4038/15 про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитків у розмірі 9 590 грн 00 коп. та про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат, а саме, 3 000 грн 00 коп. вартості експертизи.

24 червня 2016 року державним виконавцем Деснянського РВ ДВС ГТУЮ у місті Києві прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 51507308 з примусового виконання виконавчого листа № 753/4038/15 від 15 червня 2016 року про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат, а саме, 3 000 грн 00 коп. вартості експертизи (а.с.9-10).

30 червня 2016 року державним виконавцем Деснянського РВ ДВС ГТУЮ у місті Києві прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 51507172 з примусового виконання виконавчого листа № 753/4038/15 від 15 червня 2016 року про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 590 грн 00 коп. в якості відшкодування збитків (а.с.14-15).

Встановлено, що постановою державного виконавця Деснянського РВ ДВС ГТУЮ у місті Києві від 26 червня 2018 закінчено виконавче провадження № 51507308 з примусового виконання виконавчого листа № 753/4038/15 від 15 червня 2016 року про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат, а саме, 3 000 грн 00 коп. вартості експертизи, у зв`язку з фактичним виконанням виконавчого документу в повному обсязі (а.с.12).

Також встановлено, що постановою державного виконавця Деснянського РВ ДВС ГТУЮ у місті Києві від 26 червня 2018 закінчено виконавче провадження № 51507172 за виконавчим листом № 753/4038/15 від 15 червня 2016 року про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 590 грн 00 коп. в якості відшкодування збитків, у зв`язку з фактичним виконанням виконавчого документу в повному обсязі (а.с.17).

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 надала суду копії постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 24 червня 2016 року, від 30 червня 2016 року та копії постанов державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 26 червня 2018 року (а.с.9-10, 12, 14-15, 17). Вказані документи є належними доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Заперечуючи проти позову, відповідач ФОП ОСОБА_2 не надав суду доказів на спростування вказаних вище обставин, а саме, доказів про виконання ним грошових зобов`язань перед позивачем раніше ніж 26 червня 2018 року, що в силу ст.81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Однак, суд першої інстанції у порушення вимоги ст.264 ЦПК України наведених вище вимог закону та обставин справи належним чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у позові з підстав ненадання позивачем платіжних документів на підтвердження виконання боржником виконавчих документів. Такий висновок суду не ґрунтується на встановлених законом принципах доказування та засадах змагальності сторін.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, ОСОБА_1 посилалась на те, що боржник ФОП ОСОБА_2 погасив борг в повному обсязі з порушенням строків виконання грошового виконання, а тому просила застосувати до відповідача правові наслідки порушення грошового зобов`язання, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України.

Так, стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Отже, в ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому в указаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 20 січня 2016 року в справі № 6-2759цс15, про те, що правовідносини, які виникають із приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року в справі № 6-2491цс15, за яким дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч.5 ст.11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 12 травня 2016 року, стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 590 грн 00 коп. на відшкодування збитків, завданих у зв`язку з істотними недоліками виготовленого ФОП ОСОБА_2 виробу за договором про продаж меблів № 41/10 від 26 жовтня 2014 року, укладеного між сторонами, тому ч.2 ст.625 ЦК України підлягає застосуванню до порушеного грошового зобов`язання з виплати коштів, яке виникло на підставі зазначеного рішення суду.

За таких обставин, колегія судів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу у розмірі 9 590 грн 00 коп.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, розмір інфляційних втрат від простроченої суми боргу у розмірі 9 590 грн 00 коп. за період з 30 червня 2016 року по 26 червня 2018 року, з урахуванням встановленого індексу інфляції, становить 2 445 грн 89 коп., а розмір трьох процентів річних від простроченої суми боргу у розмірі 9 590 грн 00 коп. за вказаний період складає 572 грн 00 коп. (а.с.20-21).

Вказаний розрахунок проведений позивачем правильно. Відповідачем на надано доказів на його спростування.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ФОП ОСОБА_2 на її користь інфляційних втрат у розмірі 2 445 грн 89 коп., а також три проценти річних у розмірі 572 грн 00 коп., є обгрунтованими та підлягають до задоволення.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ФОП ОСОБА_2 на її користь інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі3 000 грн 00 коп. не підлягають до задоволення, виходячи з такого.

По справі встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 12 травня 2016 року, стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за проведення експертизи у розмірі 3 000 грн 00 коп.

Оскільки вказана сума не виникла із договору чи делікту, а є судовими витратами за проведення експертизи, то колегія суддів приходить до висновку, що ч.2 ст.625 ЦК України не підлягає до застосування за порушення вказаного грошового зобов`язання з виплати коштів, яке виникло на підставі зазначеного рішення суду.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат від простроченої суми у розмірі3 000 грн 00 коп. не підлягають до задоволення за їх безпідставністю.

Також не підлягає до задоволення вимога ОСОБА_1 про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на її користь витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн 00 коп., виходячи з такого.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано суду: свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю№1395 від 18 листопада 1999 року, видане на ім`я ОСОБА_3 ; складений позивачем попередній розрахунок суми судових витрат від 23 січня 2019 року, банківську квитанцію №0.0..2 від 23 січня 2019 року про поповнення карткового рахунку на суму 1 500 грн 00 коп. згідно договору з ОСОБА_3 (а.с.22-24.)

Однак позивач не надала суду договір про надання правничої допомоги і такого договору матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн 00 коп., оскільки відсутність у справі договору про надання правничої допомоги унеможливлює вирішення питання про розподіл між сторонами понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката відповідно до положень ст.137 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

ОСОБА_1 за подання позову до суду сплатила судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп., а за подання апеляційної скарги - 1 152 грн 60 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов ОСОБА_1 , то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 449 грн 10 коп.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) інфляційні втрати у розмірі 2 445 грн 89 коп. та три проценти річних у розмірі 572 грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1 449 грн 10 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді