Номер провадження: 22-ц/813/4199/19
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Віцько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Терзіанової Катерини Вячеславівни на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 30 січня 2019 року у справі за клопотанням представника ОСОБА_2 адвоката Козлова Олександра Олександровича про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (нотаріально посвідченого договору про визнання боргу), про поновлення строку -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року представник ОСОБА_3 адвокат Козлов О.О. звернувся до суду із клопотанням про поновлення ОСОБА_4 Лубельському строк на пред`явлення нотаріально посвідченого договору про визнання заборгованості, посвідченого нотаріусом Доктором Йоханнес Майнель, 13.08.2013 року, номер документу № М 447/2013 та надання дозволу на примусове виконання нотаріально посвідченого договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом Доктором Йоханесс Майнель, 13.08.2013 року, номер документа № М 447/2013, щодо стягнення з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 ОСОБА_7 боргу на загальну суму в розмірі 119 235 Євро в національній валюті за курсом НБ України на день постановления ухвали.

В обґрунтування клопотання, адвокат зазначав що 13.08.2013 року в м. Берлін, ФР Німеччина нотаріусом Доктором Йоханессом Майнелем, що знаходиться за адресою: ФР Німеччина, Шлютерштрассе 37, 10629 Берлін було засвідчено Договір про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання.У договорі про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання зазначається, що ОСОБА_8 , який з`явився особисто, визнає наявність перед ОСОБА_9 боргу на загальну суму 123 735 Євро. Строк платежу за вищевказаним борговим зобов`язанням розпочинається 01 січня 2015 року.У відповідності до даного документа, боржник погоджується з негайним виконанням судового рішення про примусове виконання на користь стягувача суми, яка підлягає оплаті в розмірі 123 735 Євро. В січні 2016 року боржником було здійснено часткову сплату боргу у розмірі 4 500 Євро, а в подальшому боржник перестав виконувати свої зобов`язання.14.12.2017 року судовим приставом ОСОБА_10 було направлено ОСОБА_4 Лубельському лист, в якому судовий пристав повідомив про неможливість виконання договору у зв`язку з відсутністю у боржника майна. Між тим, як зазначає адвокат Лубельського Михайла, Буковський В.Є. має бізнес в Україні та нежитлове приміщення в АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2019 року визнано поважними причини пропуску та поновлено ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 ) строк для пред`явлення нотаріально посвідченого договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом Доктором Йоханнес Майнель, 13.08.2013 року, номер документа № М 447/2013 договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання, до примусового виконання на підставі міжнародного договору.

Клопотання заявника (стягувача) ОСОБА_7 ( ОСОБА_12 ), за участю заінтересованої особи (боржника) ОСОБА_1 про визнання та виконання нотаріально посвідченого договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом Доктором Йоханнес Майнель, 13.08.2013 року, номер документа № М 447/2013, що підлягає примусовому виконанню на підставі міжнародного договору задоволено.

Визнано та надано дозвіл на примусове виконання нотаріально посвідченого договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом Доктором Йоханнес Майнель, 13.08.2013 року, номер документа № М 447/2013, про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на ОСОБА_6 ОСОБА_7 ( ОСОБА_12 ; паспорт громадянина Німеччини № НОМЕР_2 , виданий 10.10.2013 року) боргу на загальну суму в розмірі 119 235, 00 Євро.

Видано виконавчий лист на підставі нотаріально посвідченого договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом Доктором Йоханнес Майнель, 13.08.2013 року, номер документа № М 447/2013 про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на ОСОБА_6 ОСОБА_7 ( ОСОБА_12 ; паспорт громадянина Німеччини № НОМЕР_2 , виданий 10.10.2013 року) боргу на загальну суму в розмірі 119235,00 Євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 30.01.2019 року становить 3 782 134,20 грн.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Терзіанова Катерина Вячеславівна звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2019 року та ухвалити рішення про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Так, апелянт зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що нотаріально посвідчений договір про визнання боргу є рішенням іноземного суду, який містить виконавчий напис та помилково встановив безспірність заборгованості, оскільки боржник повернув заявнику суму набагато більше ніж 4 500 Євро.

Крім того він не був повідомлений про відкриття виконавчого провадження та на його думку, Лубельським пропущено трирічний строк на предявлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Будучи належним чином повідомленим 02.03.2019 року про дату, час і місце розгляду справи в Одеському апеляційному суді на 01.10.2019 року о 14-30 г. (а. с. 140), ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про причини не явки суду не повідомив.

Представник ОСОБА_1 адвокат Терзіанова К.В. будучи 18.04.2019 року належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи в Одеському апеляційному суді на 01.10.2019 року о 14-30 г. в судове засідання не з`явилася, про причини не явки суду не повідомила.

Адвокат Перова К.Ю. 01.10.2019 року звернулася до Одеського апеляційного суду через електронну пошту і просила відкласти розгляд справи у зв`язку з тим, що 28.09.2019 року ОСОБА_1 уклав з нею договір про правову допомогу і вона фізично не встигла ознайомитися з матеріалами справи і не може бути присутньою в судовому засіданні так як перебуває на лікуванні. Також адвокат Перова К.Ю. надала до заяви копію ордеру від 01.10.2019 року на представництво в Одеському апеляційному суді інтересів ОСОБА_1 . При цьому адвокат посилалася на неповідомлення апеляційним судом ОСОБА_1 про слухання справи.

Присутній в судовому засіданні представник ОСОБА_7 адвокат Нан Д.М. проти відкладення справи заперечував, посилаючись на наявність договору на представництво інтересів ОСОБА_1 адвоката Терзіанової К.В., яка, як і ОСОБА_1 були заздалегідь повідомлені про дату, час і місце розгляду справи в апеляцйному суді. Будь-яких доказів про розірвання договору на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Терзіанової К.В. не надано. При цьому представник зауважив на перевищення розумного строку розгляду справи в апеляційному суді.

Враховуючи наведене у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали в межах клопотання та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Задовольняючи клопотання представника ОСОБА_3 про поновлення строку та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, суд першої інстанції виходив із доведеності вимог.

Судова колегія частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 13.08.2013 року в м.Берлін, ФР Німеччина, нотаріусом Доктором Йоханнесом Майнелем, що знаходиться за адресою: ФР АДРЕСА_2 Берлін, було засвідчено договір про визнання ОСОБА_1 перед ОСОБА_9 боргу на загальну суму 123 735 Євро та надання згоди боржника на застосування до нього засобів примусового виконання.

Строк платежу за вищевказаним борговим зобов`язанням, згідно нотаріально посвідченого договору, починається з 01 січня 2015 року.

Згідно умов даного договору він є документом, який має виконавчий надпис, тому доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються договором.

Відповідно до ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про правонаступництво» від 12.09.1991 року Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу PCP, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Відповідно до ст.45 Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік і Німецької Демократичної Республіки про правову допомогу по цивільним, сімейним та кримінальним справам, ратифікація якого відбулася 28.03.1958 року, для примусового виконання рішень суду однієї з Договірних Сторін, які згідно зі статтею 44 визнаються на території іншої Договірної Сторони, за відповідним клопотанням, компетентним судом іншої Договірної Сторони видається дозвіл.

Документи, які мають виконавчий напис, розглядаються як рішення суду.

Видача дозволу на примусове виконання і примусове виконання регулюються законодавством Договірної Сторони, на території якої відбувається виконання.

Відповідно ч.1 ст.46 даного Договору розгляд клопотань про дозвіл примусового виконання входить до компетенції судів Договірної Сторони, на території якої має бути здійснене примусове виконання.

Таким чином, звернення про надання дозволу на примусове виконання нотаріально посвідченого договору від 13.08.2013 року має здійснюватися в порядку виконання рішення суду іноземної держави.

Тому колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що нотаріально посвідчений договір про визнання боржником боргу не є рішенням суду, яке може бути пред`явлено до виконання в Україні.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що боржником у січні 2016 року було сплачено лише частину боргу у розмірі 4 500 Євро.

Доказів про повернення Лубельському боргу в більшому розмірі, ніж зазначено в клопотанні ОСОБА_13 , матеріали справи не містять, тому доводи апеляційної скарги в цій частині задоволенню не підлягають.

14.12.2017 року судовим приставом ОСОБА_10 було направлено ОСОБА_4 Лубельському лист, в якому судовий пристав повідомив про неможливість виконати договір у зв`язку з відсутністю у боржника майна. В листі судового пристава зазначено, що він декілька разів намагався знайти боржника (27.06.2017 року, 31.07.2017 року, 29.11.2017 року), проте за вказаною адресою нікого не було. Зі слів пані Курдельф, боржник знаходиться за даною адресою, коли він перебуває в Берліні, так як він займається бізнесом в Україні (а.с.46-47).

Разом з тим, згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_14 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення, загальною площею 213,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки боржник має нерухоме майно в Україні, на яке, у разі не повернення боргу, може бути звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості, звернення ОСОБА_13 до суду України про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду є обгрунтованим.

Відповідно до ст.464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України, або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника.

Відповідно до ч.1 ст.465 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником).

Відповідно до ст.466 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити:

1) ім`я (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження;

2) ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні;

3) мотиви подання клопотання.

Суд за заявою особи, яка подає клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду такого клопотання, якщо невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

До клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи:

1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання;

2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні);

3) документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи;

4) документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше);

5) документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником);

6) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.

Суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.

У випадку подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в електронній формі документи, зазначені в пунктах 1-4 частини третьої цієї статті, можуть подаватися у копіях, проте заявник повинен надати такі документи до суду до початку судового розгляду вказаного клопотання. У разі неподання вказаних документів клопотання повертається без розгляду, про що судом постановляється відповідна ухвала.

Розгляд клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду встановлено ст.467 ЦПК України.

Так, про надходження клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду суд у п`ятиденний строк письмово повідомляє боржника і пропонує йому у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання.

Після подання боржником заперечень у письмовій формі або у разі його відмови від подання заперечень, а також якщо у місячний строк з часу повідомлення боржника про одержане судом клопотання заперечення не подано, суддя постановляє ухвалу, в якій визначає дату, час і місце судового розгляду клопотання, про що сторони повідомляються письмово не пізніше ніж за десять днів до його розгляду.

За заявою будь-якої із сторін і за наявності поважних причин суд може перенести час розгляду клопотання, про що повідомляє сторони.

Розгляд клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду проводиться суддею одноособово у відкритому судовому засіданні.

Неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду.

Відповідно ст.470 ЦПК України на підставі рішення іноземного суду та ухвали про надання дозволу на його примусове виконання, що набрала законної сили, суд видає виконавчий лист, який пред`являється для виконання в порядку, встановленому законом.

Виконавчий лист вноситься до Єдиного державного реєстру виконавчих документів в порядку, встановленому Положенням про Єдиний державний реєстр виконавчих документів.

Щодо доводів апелянта, що ОСОБА_15 пропустив трирічний строк на звернення до суду із клопотанням про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно ст.463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Іншого строку у Договорі між Союзом Радянських Соціалістичних Республік і Німецької Демократичної Республіки про правову допомогу по цивільним, сімейним та кримінальним справам, ратифікація якого відбулася 28.03.1958 року і який визнаний Україною у відповідності до Закону України «про правонаступництво» від 12.09.1991 року, не встановлено.

Враховуючи наведене застосовується строк передбачений національним законодавством України для правовідносин, що виникли між сторонами три роки.

З матеріалів справи вбачається, що договір про визнання ОСОБА_1 боргу посвідчено нотаріусом 13.08.2013 року. Строк платежу за вищевказаним борговим зобов`язанням, згідно нотаріально посвідченого договору, починається з 01 січня 2015 року. В січні 2016 року боржник сплатив Лубельському частину боргу у розмірі 4 500 Євро, що не заперечувалося боржником.

Крім того, даний договір перебував на примусовому виконанні у судового пристава місцевого суду у м.Шьонеберг (Німеччина) ОСОБА_16 .

14.12.2017 року судовим приставом ОСОБА_10 повернуто пану Михайлу Лубельському виконавчі документи у звязку з неможливістю виконати договір за відсутністю у боржника майна.

Враховуючи, що у січні 2016 року ОСОБА_1 добровільно повернуто стягувачу частину боргу 4 500 євро, що визнається всіма учасниками даної справи, а також приймаючи до уваги, що до суду з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (нотаріально посвідченого договору про визнання боргу) ОСОБА_15 звернувся у вересні 2018 року, клопотання про поновлення строку для пред`явлення нотаріально посвідченого договору до примусового виконання на підставі міжнародного договору було зайвим, оскільки за наведених обставин такий строк станом на час подання відповідного клопотання не сплив.

За таких обставин, у суду першої інстанції підстав для поновлення строку для пред`явлення нотаріально посвідченого договору до примусового виконання на підставі міжнародного договору, не було.

Тому ухвала суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення клопотання про поновлення строку для пред`явлення нотаріально посвідченого договору до примусового виконання на підставі міжнародного договору без задоволення.

Крім того, у відповідності до ч.8 ст. 467 ЦПК України якщо в рішенні іноземного суду суму стягнення зазначено в іноземній валюті, суд, який розглядає це клопотання, визначає суму в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали.

Суд першої інстанції визначив такий еквівалент 119 235 євро на час постановлення оскаржуваної ухвали 3 782 134 грн. 20 коп.

Проте зазначення в резолютивній частині судового рішення розміру заборгованості одночасно в іноземній валюті і у гривневому еквіваленті, по суті є зайвим, оскільки належним виконанням рішення в даному випадку є стягнення коштів не в іноземній валюті, а саме її еквіваленту у гривнях за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали.

Враховуючи наведене ухвала районного суду в іншій частині підлягає зміні у відповідності до обґрунтувань наведених в цій постанові суду апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_17 не знав про відкриття судовим приставом виконавчого провадження, не спростовують правильність постановленої ухвали, оскільки ОСОБА_17 знав про наявність у нього перед Лубельським неповернутого боргу та повинен був виконувати свої зобов`язання відповідно до умов договору.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Терзіанової Катерини Вячеславівни задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 30 січня 2019 року в частині поновлення ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 ) строку для пред`явлення нотаріально посвідченого договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом Доктором Йоханнес Майнель, 13.08.2013 року, номер документа № М 447/2013 договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання, до примусового виконання на підставі міжнародного договору - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Козлова ОСОБА_18 про поновлення ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 ) строку для пред`явлення нотаріально посвідченого договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом Доктором Йоханнес Майнель, 13.08.2013 року, номер документа № М 447/2013 договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання, до примусового виконання на підставі міжнародного договору залишити без задоволення.

В іншій частині ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 30 січня 2019 року змінити та викласти її наступним чином.

Визнати та надати дозвіл на примусове виконання нотаріально посвідченого Договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом Доктором Йоханнес Майнель, 13.08.2013 року, номер документа № М 447/2013, про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на ОСОБА_6 ОСОБА_7 ( ОСОБА_12 ; паспорт громадянина Німеччини № НОМЕР_2 , виданий 10.10.2013 року) боргу на загальну суму в розмірі 3 782 134, 20 грн. (три мільйони сімсот вісімдесят дві тисячі сто тридцять чотири гривні двадцять копійок).

Видати виконавчий лист на підставі нотаріально посвідченого Договору про визнання існуючого договору із згодою боржника на застосування до нього засобів примусового виконання посвідченого нотаріусом Доктором Йоханнес Майнель, 13.08.2013 року, номер документа № М 447/2013 про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на ОСОБА_6 ОСОБА_7 ( ОСОБА_12 ; паспорт громадянина Німеччини № НОМЕР_2 , виданий 10.10.2013 року) боргу на загальну суму 3 782 134, 20 грн. (три мільйони сімсот вісімдесят дві тисячі сто тридцять чотири гривні двадцять копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03.10.2019 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова