Справа № 450/862/17 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/1391/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року в складі судді Мельничук І.І. в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

встановила:

В березні 2017 року позивач ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 91281,12 грн. та судові витрати.

Вимоги обґрунтовував тим, що 27 листопада 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № R1В, відповідно до якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредит в розмір 47800,00 грн., з строком користування до 27 листопада 2016 року із сплатою 10 % річних. Відповідач порушила умови даного договору, а саме не сплачувала кредит, відсотки за його користування у термін, визначений графіком погашення кредиту, внаслідок чого станом на 03.02.2017 року у неї виникла заборгованість на загальну суму 91281,12 грн., яка не погашена. Про невиконання обов'язків по кредиту відповідач попереджалася листами, однак вимоги невиконані. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» 91281,12 гривень заборгованості за кредитним договором №R1В від 27.11.2013 року.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 600,00 гривень.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.11.2017 року у цивільній справі № 450/862/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Заочне рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2, вважає його незаконним, необгрунтованим у звязку з неповним та неправильним дослідженням доказів та встановлення обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що банк нарахував пеню за несвоєчасно погашений кредит та відсотки в розмірі, що явно перевищує розмір заборгованості, однак така вимога позивача безпідставно задоволена судом.

Покликаючись на судову практику зазначає, що суд виконуючи обов»язок щодо сприяння сторонам у здійсненні їхніх прав, може зменшити за власною ініціативою розмір неустойки до розміру заборгованості по основному зобовязанню.

При цьому, суд, зменшуючи розмір неустойки не обмежений тільки розміром основної заборгованості, оскільки законодавчого обмеження по такому зменшенню не встановлено.

Звертає увагу на те, що не отримувала повістку про виклик до суду, тому не могла належним чином захистити свої права та інтереси.

Просить скасувати заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року в частині стягнення заборгованості по пені та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в стягненні пені.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ПАТ «ВТБ Банк» звернувся в суд першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарна вартість якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «ВТБ Банк» суд першої інстанції виходив з того, щовнаслідок неналежного виконання умов укладеного між сторонами договору кредиту, відповідач допустила заборгованість перед позивачем, тому суму заборгованості, яка розрахована позивачем, суд стягнув з відповідача на користь позивача.

Також суд вирішив питання розподілу судових витрат.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками місцевого суду.

Судом встановлено, що 27 листопада 2013 року між позивачем ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем ОСОБА_2 укладений кредитний договір № R1В, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 47800,00 грн., які зобов'язалася повернути у повному обсязі до 27.11.2016 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10% річних.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

З копії меморіального ордеру № 30929 від 27.11.2013 року вбачається, що позивач надав, а відповідач ОСОБА_2 прийняла кредитні кошти в розмірі 47 800,00 грн. (а.с. 28).

Таким чином, позивач виконав взяті на себе зобовязання, що відповідач фактично не оскаржує.

Більше того, частково не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, відповідач свої доводи зводить виключно до неправильного нарахування розміру пені та необґрунтованості висновків суду з цього приводу, тому враховуючи положення ст. 367 ЦПК України колегія суддів оскаржуване рішення в іншій частині не перевіряє.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Статтею 530 цього ж Кодексу передбачено, що якщо в зобов»язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобов»язання, настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки (пені).

У звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором, станом на 03.02.2017 року в неї виникла заборгованість на загальну суму 91281,12 грн., з яких: 21158,93 грн. - сума основного боргу; 3014,80 грн. - прострочена заборгованість по відсотках; 14540,76 заборгованість по комісійній винагороді; 46 916,32 грн. - пеня за порушення строків повернення кредиту та відсотків; 512,04 грн. три проценти річних, нараховані за порушення строку повернення кредиту; 64,79 три проценти річних, нараховані за прострочену заборгованість по відсотках; 4 411,73 грн. інфляційні втрати, нараховані за порушення строку повернення кредиту; 661,75 грн. інфляційні втрати, нараховані за прострочену заборгованість по відсотках, що підтверджується розрахунком заборгованості, який знаходиться в матеріалах справи (а.с. 9-13).

Доказів, які б спростовували вказану позивачем суму боргу відповідач не надала, а суд першої інстанції не здобув.

Позивач звертався до відповідача з листом-вимогою про добровільне погашення заборгованості від 04.01.2017 року № 26/1-2.5, яку остання отримала особисто 10.12.2017 року, однак така залишена без виконання, що в цілому стало підставою для стягнення відповідної заборгованості в судовому порядку (а.с. 14-15).

Що стосується доводів відповідача щодо неправильного нарахування розміру пені, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається, як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 5.1 зазначеного вище кредитного договору в разі прострочення позичальником зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежі згідно з умовами договору, позичальник зобов»язаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобовязань за кожен день порушення виконання зобовязань, включаючи день погашення.

При цьому, ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи та ухвалення заочного рішення) щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру збитків, суд не застосував до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України, яка підлягала застосуванню, а відтак розмір пені необхідно зменшити з 46916,32 грн. до 9000 грн., що відповідатиме розміру збитків (сукупний розмір неотриманих відсотків, трьох відсотків річних та інфляційних втрат) кредитора внаслідок несвоєчасного виконання зобов"язання позичальником станом на день розгляду справи судом першої інстанції.

Враховуючи наведені розрахунки, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні шляхом зменшення розміру нарахованої пені, а відтак загальної суми заборгованості по кредитному договору від 27.11.2013 року, з 91281,12 грн. до 53364,80 грн., з яких 21158,93 грн. - сума основного боргу; 3014,80 грн. - прострочена заборгованість по відсотках; 14540,76 заборгованість по комісійній вигоді; 9000,00 грн. - пеня за порушення строків повернення кредиту та відсотків; 512,04 грн. три проценти річних, нараховані за порушення строку повернення кредиту; 64,79 три проценти річних, нараховані за прострочену заборгованість по відсотках; 4 411,73 грн. інфляційні втрати, нараховані за порушення строку повернення кредиту; 661,75 грн. інфляційні втрати, нараховані за прострочену заборгованість по відсотках.

Поряд з цим, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення місцевим судом відповідача про розгляд справи, оскільки такі спростовуються матеріалами справи про вчиненні районним судом дії щодо належного повідомлення відповідача: про призначення судового засідання з наданням можливості подати заперечення проти позову; про наступні судові засідання, про судове засідання, в якому було ухвалено заочне рішення (а.с. 33, 35, 38-39, 42-43, 46-47).

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання 81152, Львівська область, Пустомитівський район, с. Гаї, будинок 717, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, в користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», місцезнаходження 01004, м. Киїів, ОСОБА_3 Шевченка/вул.. Пушкінська, буд. 8/26, , заборгованість за кредитним договором №R1В від 27.11.2013 року в розмірі 53364 (п»ятдесят три тисячі триста шістдесят чотири) грн. 80 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 лютого 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_4