КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/6361/15-ц Головуючий у 1-й інст. - Дубас Т.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4646/2019 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2015 року, ухвалене у складі судді Дубас Т.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Посилається на те, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано чотири особи: ОСОБА_2, її донька - ОСОБА_3 син - ОСОБА_1 та онука ОСОБА_4, що підтверджується довідкою, виданою ЖЕД № 4 м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області. Відповідач з грудня 2011 року не проживає у вищевказаній квартирі, участі в утриманні, в тому числі проведенні поточних ремонтів квартири, сплаті вартості комунальних послуг, не приймає, і всі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, покладені на позивача та її доньку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі.

Посилається на те, що позивач починаючи з 10 жовтня 2011 року чинить відповідачу перешкоди у вільному проживанні та користуванні спірною квартирою, про що свідчать неодноразові звернення відповідача до правоохоронних органів. У зв'язку з виникненням конфлікту з матір'ю та сестрою, відповідач був вимушений змінити своє місце проживання.

Вказана апеляційна скарга вже була предметом апеляційного розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2015 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2017 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Позивач та його представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

Посилаються на те, що конфлікт між позивачем та відповідачем у жовтні 2011 року виник через недружні стосунки з дружиною відповідача, яку він хотів зареєструвати у спірній квартирі. На даний час відповідач проживає у квартирі своєї дружини за адресою: АДРЕСА_3. Надані відповідачем копії витягів з журналу реєстрації Києво - Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області не являються належними доказами, оскільки вони не підтверджують факт чинення перешкод позивачем відповідачу у проживанні в АДРЕСА_1. Крім того, ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом про його вселення до спірної квартири.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_2 звернулася з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Посилається на те, що відповідач з грудня 2011 року не проживає у вищевказаній квартирі, участі в утриманні квартири, сплаті вартості комунальних послуг не приймає, і всі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, покладені на позивача та її доньку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, добровільно залишивши жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживаючи більше шести місяців, що відповідно до вимог статті 71 ЖК Української PCP є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно довідки форми № 3 (без дати) в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 (наймач та власник особового рахунку), ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с.3).

Згідно актів депутата Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 12 березня 2012 року, 17 травня 2012 року, 23 серпня 2012 року, 01 червня 2015 року громадянин ОСОБА_1 не проживає за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 з грудня 2011 року до моменту складання актів (а.с.4-7).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з урахуванням наданих позивачем вищевказаних актів депутата Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, як доказів непроживання відповідача з грудня 2011 року без поважних причин у займаній позивачем квартирі, дійшов висновку про доведеність позовних вимог та наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщеням.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом встановлено, що згідно довідки форми № 3 (без дати) в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 (наймач та власник особового рахунку), ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с.3).

Згідно витягів з журналу реєстрації Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області 10 жовтня 2011 року ОСОБА_1 звертався до правоохоронного органу у зв'язку із конфліктною ситуацією, яка виникла між ним та ОСОБА_2; 17 листопада 2011 року ОСОБА_1 звертався до правоохоронного органу у зв'язку із тим, що його матір ОСОБА_2 змінила вхідні двері, замки та ключі від замків у квартирі АДРЕСА_1; 12 липня 2014 року ОСОБА_1 звертався до правоохоронного органу у зв'язку із тим, що його сестра змінила замки у квартирі АДРЕСА_1 та перешкоджає доступу до вказаної квартири (а.с. 35- 37).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Кривіцька і Кривіцький проти України, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

З постанови Києво - Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області від 13.10.2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи вбачається, що 10.10.2011 року до Вишневого МВМ Києво - Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області надійшла заява ОСОБА_1 про те, що 09.10.2011 року його мати ОСОБА_2 не впустила відповідача в квартиру, в якій він прописаний (а.с.78).

З постанови Києво - Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області від 21.11.2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи вбачається, що 17.11.2011 року до Вишневого МВМ Києво - Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області надійшла заява ОСОБА_1 про те, що його мати ОСОБА_2 замінила вхідні двері до квартири за адресою: АДРЕСА_1, де він прописаний, у зв'язку з чим він не може увійти до помешкання, де знаходяться його особисті речі. Опитана ОСОБА_2 пояснила, що вхідні двері до квартири разом із замком вона вирішила замінити, оскільки на даний час проводить в квартирі ремонт.

Аналіз зібраних матеріалів перевірки свідчить про те, що у даному випадку відсутні обставини злочину, передбачені ст.296 КК України, а мають місце цивільно - правові відносини (а.с.79).

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач залишив місце проживання через постійні конфлікти з позивачем щодо користування квартирою та не мав наміру втратити право на користування житлом у спірній квартирі, що підтверджується неодноразовими зверненнями до правоохоронних органів.

Крім того, в судовому засіданні в апеляційному суді позивач пояснила, що у жовтні 2011 року конфлікт з сином виник у зв'язку з її неприязними стосунками з його дружиною. На даний час ОСОБА_1 власного житла немає та проживає у квартирі своєї дружини. На даний час відносини не покращились.

Судом першої інстанції не надано оцінки причинам непроживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1.

Враховуючи неодноразові звернення відповідача до правоохоронних органів у 2011 та 2014 роках, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач добровільно залишив жиле приміщення і без поважних причин у ньому не проживав з 2011 року помилковий.

Вказані обставини суд першої інстанції не прийняв до уваги, як поважні причини непроживання відповідача в квартирі, в якій він був зареєстрований, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 267,96 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2015 року - скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 267,96 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 березня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.