Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 2-4352/11

провадження № 61-12731св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивачі: Одеська місцева прокуратура № 1 та прокуратура Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради,

відповідачі: Департамент міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», комунальне підприємство «Домоуправління № 18», ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2016 року у складі судді: Огренич І. В., та постанову апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Кононенко Н. А., Сегеди С. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2011 року Одеська місцева прокуратура № 1 звернулася в інтересах держави в особі Одеської міської ради з позовом до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: КП «Міське агентство з приватизації житла», КП «Домоуправління № 18», ОСОБА_4 , про визнання розпорядження недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 квітня 2009 року керуючий КП «Домоуправління № 18» ОСОБА_4 . всупереч статтям 58, 61 ЖК Української РСР, тобто без відповідного рішення районної адміністрації та ордеру на житлове приміщення, незаконно уклав договір найму житлового приміщення з ОСОБА_1 та вселив останнього у квартиру АДРЕСА_1 . Також з метою подальшої приватизації вищевказаної квартири ОСОБА_4 підписав заяву та інші документи на її приватизацію. Вказані дії ОСОБА_4 дали підстави управлінню житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 8 квітня 2009 року видати ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

Одеська місцева прокуратура №1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради просила:

визнати недійсним розпорядження управляння житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради № 213604 від 11 червня 2010 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ;

скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 видане ОСОБА_1 11 червня 2010 року ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Атаманчук О. Г., зареєстрований за № 1085;

витребувати на користь Одеської міської ради від ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

У січні 2012 року прокуратура Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_3 , треті особи: комунальне підприємство «Домоуправління № 18», комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_4 , про визнання розпорядження недійсним, скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 відчужена ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 07 грудня 2010 року. Постановою Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2011 року ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 376 КК України, у зв`язку з актом амністії. Прокуратура Одеської області вказувала, що спірна квартира відноситься до маневрено-відселенського фонду, призначеного для тимчасового проживання громадян, які не мають або втратили постійне місце проживання, вибула з володіння власника не з його волі.

Прокуратура Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради просила:

визнати недійсним розпорядження управляння житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради № 213604 від 11 червня 2010 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 недійсним;

скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 видане ОСОБА_1 11 червня 2010 року ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Атаманчук О. Г., зареєстрований за № 1085;

витребувати на користь Одеської міської ради від ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 травня 2012 року вказані позови об`єднанні в одне провадження.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2013 року у складі судді: Коваленко О. Б., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2013 року у складі колегії суддів: Троїцької Л. Л., Таварткіладзе О. М., Фальчука В. П., позовні вимоги задоволено. Визнано недійсними: розпорядження органу приватизації Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради № 213604 від 11 червня 2010 року на приватизацію квартири АДРЕСА_1 ; свідоцтво про право власності на житло від 11 червня 2008 року, видане ОСОБА_1 ; договір купівлі-продажу зазначеної квартири, укладений 07 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Атаманчук О. Г., зареєстрований за № 1085. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради зазначену квартиру з виселенням ОСОБА_2 зі спірної квартири.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що приватизація квартири та видача свідоцтва про право власності на квартиру проведені з порушенням прав власника Одеської міської ради, а тому підлягає визнанню недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, а квартира витребуванню з чужого незаконного володіння на користь Одеської міської ради з виселенням ОСОБА_2 .

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року у складі колегії суддів: Мартинюка В. І., Амеліна В. І., Дербенцевої Т. П., Карпенко С. О., Остапчука Д. О., рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди не перевірили правовий режим спірного жилого приміщення, пославшись виключно на постанову Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2011 року та рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2008 року, не встановив, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуванні вимоги й заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджуються, що має суттєве значення для правильного вирішення спору. При задоволенні позову у частині витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення ОСОБА_2 , суди не встановили власника спірної квартири на час ухвалення рішення та не перевіривши чи не призведе ;до порушення прав та інтересів інших осіб в обраний позивачами спосіб захисту порушеного права шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2016 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року, у задоволенні позовних вимог Одеської місцевої прокуратури № 1 та прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що спірна квартира АДРЕСА_1 належала до державного житлового фонду, що перебувала у віданні територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, і з 19 березня 2009 року не належала до маневрено-відселенського фонду (фонду житла для тимчасового проживання). Будь-яких доказів для визнання недійсним розпорядження управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 213604 від 11 серпня 2010 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , позивачі суду не надали. Укладені між відповідачем ОСОБА_1 та КП «Домоуправління №18» договори найму спірної квартири є самостійними підставами для вселення та проживання відповідача ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 . На цей час ці договори не розірвані, не оскаржені ні прокурором ні Одеською міською радою, та в судовому порядку не визнані недійсними.

Аргументи учасників справи

У лютому 2018 року заступник прокурора Одеської області подав касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2016 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 вселено до спірної квартири та укладено договір найму за відсутності ордеру згідно статті 58 ЖК УРСР. Оскільки ОСОБА_1 вселився у спірну квартиру за відсутності ордера, а тому він не мав права на її приватизацію.

У травні 2018 року ОСОБА_3 направив відзив на касаційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_5 , у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що позивачем не наведено жодних доказів того, що ОСОБА_3 знав або міг знати, що продавець не мав права її відчужувати. Позивачем не доведено неправомірності набуття права власності відповідачами на спірну квартиру.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у задоволенні клопотання прокурора Одеської області про розгляд справи з викликом Генеральної прокуратури України та повідомлення про дату та час розгляду справи прокуратуру Одеської області, Генеральну прокуратуру України та сторони у справі відмовлено, справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 18 березня 2009 року між КП «Домоуправління № 18» та ОСОБА_1 укладений договір № 334 тимчасового користування житловим приміщенням із фонду житла для тимчасового проживання м. Одеси квартирою АДРЕСА_1 .

01 квітня 2010 року між КП «Домоуправління № 18» в особі його керівника ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір найму жилого приміщення вказаної квартири.

На підставі розпорядження органу приватизації № 213604 від 11 червня 2010 року спірна квартира передана в приватну власність ОСОБА_1 і в той же день ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на житло.

07 грудня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою першого заступника прокурора міста Одеси від 29 червня 2011 року відносно ОСОБА_4 порушена кримінальна справа і постановою Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2011 року ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 376 КК України, на підставі Закону України «Про амністію в 2011 році», цивільний позов залишено без розгляду.

На підставі постанови Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2011 року суди встановили, що 17 травня 2010 року керуючий КП «Домоуправління № 18» ОСОБА_4 перевищив свої службові повноваження і, знаючи, що ОСОБА_1 не має ордеру на спірну квартиру та права на користування житловою площею, в порушення статті 61 ЖК Української РСР, уклав договір найму з ним, підписав його заяву про передачу даної квартири у приватну власність, довідку про склад сім`ї та лист на ім`я начальника Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, чим завдав шкоди бюджету Одеської міської ради на суму 320 847 грн.

При відмові у задоволенні позовних вимог суд зробили висновок, що будь-яких доказів для визнання недійсним розпорядження управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 213604 від 11 серпня 2010 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , позивачі суду не надали. Також суди зазначили, що укладені між відповідачем ОСОБА_1 та КП «Домоуправління №18» договори найму спірної квартири є самостійними підставами для вселення та проживання відповідача ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 . На цей час ці договори не розірвані, не оскаржені ні прокурором ні Одеською міською радою, та в судовому порядку не визнані недійсними.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Згідно частини першої статті 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 826/4766/17 (провадження № 11-1290апп18) вказано, що: «стаття 31 ЖК передбачає, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. На підставі рішення про надання жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення (частина перша статті 58 ЖК, пункт 69 Правил № 470). Тобто, у випадку невидачі особі, якій на підставі рішення уповноваженого органу було надане жиле приміщення для поліпшення житлових умов, ордера ця особа не може використовувати вказане жиле приміщення».

Суди при розгляді справи встановили, що при вселенні ОСОБА_1 до спірної квартири та укладенні договору найму ордеру згідно статті 58 ЖК УРСР не видавався. Тому існують підстави для визнання недійсним розпорядження управляння житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради № 213604 від 11 червня 2010 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) міститься висновок, що: «задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

У цій справі позивачі заявили вимогу про витребування на користь Одеської міської ради від ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 . Тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про скасування свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 видане ОСОБА_1 11 червня 2010 року та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Атаманчук О. Г., зареєстрований за № 1085.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_9, який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до ОСОБА_9 як спадкоємця ОСОБА_10 , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру ОСОБА_9 стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви ОСОБА_9 про визнання його спадкоємцем ОСОБА_10 По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені ОСОБА_9 для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності ОСОБА_9 Влада Російської Федерації не надали жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях ОСОБА_9 В своїх доводах влада Російської Федерації нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій ОСОБА_9 було порушено. З огляду на, що ОСОБА_9 був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття ОСОБА_10 квартириОСОБА_9 практично збіглося з його визнанням як спадкоємця ОСОБА_10 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідували дії ОСОБА_9 і в той же час дозволили йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у ОСОБА_3 , як добросовісного набувача, на користь Одеської міської ради, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржені рішення скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2016 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги Одеської місцевої прокуратури № 1, прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», комунальне підприємство «Домоуправління № 18», ОСОБА_4 , про визнання розпорядження недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна та позовні вимоги прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_3 , треті особи: комунальне підприємство «Домоуправління № 18», комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_4 , про визнання недійсним розпорядження, скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна, задовольнити частково.

Визнати недійсним розпорядження управляння житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради № 213604 від 11 червня 2010 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог Одеської місцевої прокуратури № 1, прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», комунальне підприємство «Домоуправління № 18», ОСОБА_4 , про скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна та позовні вимоги прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_3 , треті особи: комунальне підприємство «Домоуправління № 18», комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_4 , про скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна, відмовити.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2016 року та постанова апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук