Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/587/19
Провадження № 2/499/384/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"02" жовтня 2019 р. смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В. за участю секретаря судового засідання Дібровій О. І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в смт. Іванівка, Іванівського району Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні власністюшляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 16.09.2019 року позовні вимоги до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 за заявою позивача були залишенні без розгляду.

Позивач звернувся до суду, посилаючись на те, що відповідачі, будучи зареєстрованими за адресою АДРЕСА_1 , не проживають за зазначеною адресою з 2003 року у зв`язку з чим, у 2007 році будинок, розташований за даною адресою було визнано нежитловим та списано з житлового фонду.

Надалі рішенням сільської ради від 19.12.2017 року земельна ділянка за вказаною адресою була передана у власність позивачу, та відповідно до рішення про присвоєння адреси житловому будинку від 28.08.2018 року житловому будинку, який належить позивачу на праві приватної власності було присвоєно АДРЕСА_1 . Разом з тим, після списання будинку з житлового фонду, зареєстровані в даному будинку особи, тобто відповідачі не були зняті з реєстраційного обліку.

Дана обставина перешкоджає позивачу користуватися належним йому на праві приватної власності будинком, у зв`язку з чим, позивач просив позов задовольнити.

Позивач у судове засідання не з`явився, проте надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягав.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Іванівського районного суду Одеської області, отже відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України, є такими, які повідомлені про час та дату розгляду справи належним чином, заяв та клопотань до суду не надали, відзиву не надіслали, про причини неявки не повідомили, тому суд визнає їх неявку з неповажних причин та вважає за можливе розглянути справи у їх відсутність.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, за таких обставин судове засідання по справі було проведено без засобів технічної фіксації судового процесу.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову та позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено наступне: житловий будинок по АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу, що підтверджується копією технічного паспорту та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно.

19.12.2017 року земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку була передана позивачу, що підтверджується копією рішення Коноплянської сільської ради.

Номер 12 даному будинку було присвоєно 28.08.2018 року, що підтверджується копією рішення від 28.08.2018 року виконавчого комітету Коноплянської сільської ради.

Відповідно до наданої виписки з погосподарської книги, за адресою АДРЕСА_1 , окрім сім`ї позивача, також зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , разом з тим, під час перевірки зазначеної інформації, шляхом направлення відповідних адресних запитів, судом було встановлено, що за даною адресою зареєстровані лише ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а інші особи, зареєстровані в м. Одесі.

Так, згідно довідки виконавчого комітету Коноплянської сільської ради, відповідачі на протязі 16 років не проживають за адресою АДРЕСА_1 , а саме з 2003 року, внаслідок чого у 2007 році даний будинок був визнаний нежитловим, дана обставина також була підтверджена письмовими показами свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Відповідно до копії акту від 14.03.2007 року БТІ, вказано що будинок по АДРЕСА_1 не придатним для проживання та таким, що підлягає списанню з житлового фонду.

Рішенням виконавчого комітету Коноплянської сільської ради від 27.03.2007 року №30, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 списано.

Перейменування АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 було здійснено відповідно до рішення Коноплянської сільської ради, копія якого міститься в матеріалах справи.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом колишнього власника (або інших осіб, які отримали право користування житлом з його згоди) у випадку зміни власника.

Виникнення права власника квартири (інших осіб) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє його право на користування цією квартирою.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню в солідарному порядку сплачений ним судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст. 13, 76, 81, 89, 141, 247, 264, 265 ЦПК України, ст.ст.316,391 ЦК України,ст..7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,суд, -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце реєстрації - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , дата народження - 28.05.1971 рік) до ОСОБА_2 (місце реєстрації - АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (місце реєстрації - АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (місце реєстрації - АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у користуванні власністю- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 таким, що втратили право користування житловим будинком, який розташований по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

СуддяІ. В. Погорєлов