Справа № 162/62/18 Головуючий у 1 інстанції: Гладіч Н.І.
Провадження № 22-ц/802/161/19 Категорія: 26 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Киці С.І., Федонюк С.Ю.,

з участю: секретаря судового засідання - Губарик К.А.,

представника позивача - Кузіна Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 26 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 12 жовтня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами Банку» складає договір про надання банківських послуг.

Банк свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором від 12 жовтня 2011 року станом на 31 грудня 2017 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 25 630,97 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 499 грн; заборгованості за процентами у розмірі 19 693,18 грн; нарахованої комісії у розмірі 3 742,08 грн; заборгованості по судовим штрафам у розмірі 1 696,71 грн.

Ураховуючи наведене, АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути на його користь з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 12 жовтня 2011 року у загальному розмірі 25 630,97 грн, а також понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 762 грн.

У липні 2018 року представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що станом на день укладення кредитного договору між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3, останній був неповнолітньою особою, а тому не мав повної цивільної дієздатності на укладення кредитного договору. Батьки ОСОБА_3 згоди на укладення вказаного договору не надавали, а тому наведені обставини згідно статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним.

Враховуючи наведене, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним кредитний договір б/н від 12 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», а також стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 грн.

Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 29 жовтня 2018 року первісний позов АТ КБ «Приватбанк» про стягнення кредитної заборгованості об'єднаний в одне провадження із зустрічним позовом ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 26 листопада 2018 року в задоволенні первісного позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір б/н від 12 жовтня 2011 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 3 704,80 грн.

В поданій апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просило скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вимоги апеляційної скарги позивача мотивовані тим, що 12 жовтня 2011 року ОСОБА_3 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. До досягнення повноліття відповідач уклав із банком лише договір банківського рахунку та отримав картку з кредитним лімітом в 0,00 грн, що не суперечить нормам чинного законодавства, а 16 липня 2014 року, тобто після досягнення відповідачем повноліття, йому було встановлено кредитний ліміт в розмірі 500 грн на картку і він почав користуватися кредитними коштами. Особистий підпис ОСОБА_3 в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку свідчить про його згоду на укладення між ним та банком договору на отримання кредиту у розмірі 500 грн та те, що ОСОБА_3 був ознайомлений та погодився з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» про що свідчить його підпис. Ураховуючи зазначене, вважав, що суд дійшов помилкового висновку про недійсність укладеного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову у даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що укладення позивачем кредитного договору з неповнолітнім ОСОБА_3, який не мав повної цивільної дієздатності, не відповідає вимогам частини другої статті 203 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами матеріального права.

За змістом пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пунктом другим частини першої статті 30 ЦК України визначено, що цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до частини першої статті 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

За змістом статей 31, 32 цього Кодексу фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини, укладати договір банківського вкладу (рахунку). Інші правочини неповнолітня особа вчиняє за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 жовтня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.5-29).

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 31 грудня 2017 року у ОСОБА_3 виникла заборгованість перед банком у загальному розмірі 25 630,97 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 499 грн; заборгованості за процентами у розмірі 19 693,18 грн; нарахованої комісії у розмірі 3 742,08 грн; заборгованості по судовим штрафам у розмірі 1 696,71 грн (а.с.4).

Судом також встановлено що на момент підписання анкети-заяви 12 жовтня 2011 року, що є датою укладення кредитного договору, ОСОБА_3 було 15 років, тобто він був неповнолітнім (а.с.30).

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга статті 203 ЦК України).

За положеннями частин першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, оскільки договір було укладено з відповідачем, який не мав повної цивільної дієздатності, що є підставою для задоволення зустрічного позову та визнання недійсним кредитного договору.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову у задоволенні первісного позову АТ КБ «Приватбанк» та про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний ліміт було установлено на платіжну карту відповідача після досягнення ним повноліття не мають правового значення, оскільки кредитний договір, складовими якого є заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, був укладений 12 жовтня 2011 року, коли ОСОБА_3 не мав повної цивільної дієздатності.

Для укладання кредитного договору, фізична особа повинна мати повну цивільну дієздатність, усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину, а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами статті 215 ЦК України може бути визнано недійсним.

Безпідставними також є посилання банку на положення пункту 4 частини першої статті 32 ЦК України, яким передбачено укладання неповнолітньою особою договору банківського вкладу та розпорядження коштами, які знаходяться на вкладному рахунку, оскільки нормами цієї статті визначено неповну цивільну дієздатність осіб від 14 до 18 років, обсяг якої дає право цим особам розпоряджатися своїм заробітком, відкривати вкладні рахунки, накопичувати кошти, тобто вчиняти дії, які позитивно впливатимуть на розвиток фізичної особи та її самостійності, а не право на укладання кредитних договорів. При цьому, за наявності достатніх підстав суд за заявою батьків (усиновлювачів), піклувальника, органу опіки та піклування може обмежити право неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами або позбавити її цього права.

Не заслуговує на увагу посилання банку про те, що батьки схвалили укладання кредитного договору, оскільки отримавши позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором, ними не було заявлено претензій до банку. За встановленими частиною другою статті 221, частиною першою статті 222 ЦК України правилами правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної відповідальності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензій другій стороні.

З матеріалів справи (а.с.45, 47, 48, 56, 57) вбачається, що відповідач не отримував копії позовної заяви і судової повістки, а його виклик в судове засідання 18 травня 2018 року, в якому було ухвалене заочне рішення, здійснено через оголошення, розміщене на веб-сайті судової влади. З наявної у справі розписки (а.с.61) вбачається, що матір відповідача ОСОБА_5 (згідно з текстом розписки) отримала копію заочного рішення від 18 травня 2018 року, яким стягнуто заборгованість з ОСОБА_3, 22 травня 2018 року, коли останній був вже повнолітній. 01 червня 2018 року, тобто протягом місяця після отримання заочного рішення суду, представником ОСОБА_3 подано заяву про перегляд зазначеного заочного рішення, що прирівнюється до «претензії» в розумінні частини другої статті 221 ЦК України. У розглядуваному випадку відсутні докази того, що батьки ОСОБА_3 до 18 травня 2018 року (дня вручення заочного рішення) знали (дізнались) про вчинення оспорюваного кредитного договору.

Доводи апеляційної інстанції про те що, укладений між сторонами кредитний договір, зважаючи на суму кредиту, слід вважати дрібним побутовим договором є безпідставними. Аналізуючи правову природу кредитного договору, колегія суддів дійшла висновку, що такий правочин не може вважатись дрібнопобутовим та бути укладеним особою, яка не досягнула повноліття, оскільки такий договір потребує розуміння боржником усіх наслідків його укладення зокрема: щодо вчасності внесення обов'язкових платежів, повернення тіла кредиту, наявності штрафних санкцій за неналежне виконання взятих за договором обов'язків та інше.

Позивач не надав належних та беззаперечних доказів, які б спростували пояснення ОСОБА_3 про необізнаність, щодо укладення ним кредитного договору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно перевіривши доводи сторін, надавши належну правову оцінку дослідженим доказам та фактичним обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що незалежно від часу надання банком кредитних коштів за оспорюваним договором, підставою відповідальності за ним є передусім умови письмового правочину, дійсність якого можлива лише від дати укладання договору, а не внаслідок додержання певних умов, жодних із яких сторонами додатково не передбачено, що спростовує доводи апеляційної скарги банку про зміну кредитного ліміту та початок використання кредитної картки відповідачем з 31 липня 2014 року, тобто після досягнення повноліття ОСОБА_3

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним суб'єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 26 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: