Постанова

Іменем України

30 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 520/14482/15-ц

провадження № 61-26709св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2016 року у складі судді Чаплицького В. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі рішення Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 29 вересня

2011 року № 269-VI, він отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,0597 га, кадастровий номер :03:001:1426, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2013 році між ним та відповідачем укладений договір доручення, відповідно до якого ОСОБА_2 був уповноважений діяти від його імені у відносинах продажу належної позивачу земельної ділянки, з подальшим поверненням суми отриманих грошових коштів довірителю.

04 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0597 га, кадастровий номер :03:001:1426, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Продаж зазначеної земельної ділянки за умовами договору вчинено за 111 438,00 грн, які відповідач отримав від покупця до його підписання, але факт продажу належної позивачу земельної ділянки ОСОБА_2 приховав та не передав йому грошові кошти виручених від її продажу.

Посилаючись на те, що повірений не передав йому грошові кошти, одержані у зв'язку з виконанням доручення, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача 111 438,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 111 438,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належно не виконав взяті зобов`язання за договором доручення та не передав довірителеві грошові кошти, отримані у зв`язку з виконанням доручення щодо продажу земельної ділянки площею 0,0597 га, кадастровий номер :03:001:1426, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для стягнення з нього на користь позивача 111 438,00 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси

від 21 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скаргапредставника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у якій заявник просив рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди першої та апеляційної інстанцій неправильно визначили характер спірних правовідносин, не врахували, що за змістом довіреності, виданої ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , позивач уповноважив відповідача на вчинення певних дій від свого імені та не за рахунок довірителя, що не може свідчити про укладення між сторонами договору доручення, а також про наявність правових підстав для виникнення у відповідача зобов`язання щодо передачі позивачу грошових коштів, одержаних у зв`язку з продажем земельної ділянки.

Вирішуючи спір суди попередніх інстанцій безпідставно взяли до уваги покази свідка ОСОБА_5 , які не допускаються як засіб доказування факту неповернення грошових коштів, та не надали належної оцінки наданим відповідачем доказам отримання ним від позивача 07 квітня 2014 року компенсації витрат на паливо у розмірі 1 000,00 грн, та сплати

ОСОБА_2 податків за договором купівлі-продажу від 04 квітня

2014 року, що свідчать про належне виконання ним зобов`язань перед позивачем.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 Цивільного процессуального кодексу України (далі - ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

17 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір доручення продажу земельної ділянки площею 0,0597 га, кадастровий номер :03:001:1426, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується виданою на ім`я відповідача довіреністю

від 17 вересня 2013 року, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лукашевою Н. А., зареєстрованою у реєстрі за

№ 614.

Згідно з договором доручення позивач уповноважив ОСОБА_2 продати за ціну та на умовах за його розсудом, належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0597 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . З метою досягнення зазначеної мети повіреному надано право, у тому числі отримувати необхідні довідки та документи, розписуватися за довірителя на документах та в їх отриманні, укладати та підписувати щодо вищевказаного майна попередні договори, договори купівлі-продажу, а також правочини про внесення змін і доповнень до укладених договорів, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на свій власний розсуд, проводити розрахунки по укладених договорах, одержувати належні довірителю кошти, сплачувати податки, держмито та інші витрати, а також виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю.

На виконання доручення 04 квітня 2014 року між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності 17 вересня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лукашевою Н. А. та зареєстрованої у реєстрі за № 614, та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, належної довірителю.

Відповідно до пункту 2 договору купівлі-продажу від 04 квітня 2014 року, продаж здійснено за 111 438,00 грн. Зазначена ціна земельної ділянки встановлена за взаємною згодою сторін договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. Гроші у вказаній сумі продавець отримав від покупця повністю до підписання вказаного договору. Підписання вказаного договору свідчить про те, що розрахунки за відчужувану нерухомість здійснені повністю та про відсутність претензій до покупця зі сторони продавця щодо оплати.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги представника

ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до статті 237, частини третьої статті 238 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Частиною першою статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Відповідно до статті 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належать вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненими.

Частина перша статті 1004 ЦК України передбачає, що повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Згідно з частинами першою, другою статті 1007 ЦК України довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Довіритель зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором, зокрема, забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування.

Установивши, що ОСОБА_2 , як уповноважена позивачем особа на продаж земельної ділянки площею 0,0597 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , отримав від ОСОБА_4 , як покупця за договором купівлі-продажу від

04 квітня 2014 року, грошові кошти у розмірі 111 438,00 грн, які він зобов`язаний був повернути ОСОБА_1 на виконання, виданої на підставі договору, довіреності, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про стягнення з нього на користь позивача зазначеної суми грошових коштів.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не доведено факту укладення договору доручення на продаж земельної ділянки площею 0,0597 га, кадастровий номер :03:001:1426, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є безпідставними. Підтвердженням досягнення згоди між позивачем та відповідачем щодо усіх істотних умов договору доручення, є довіреність від 17 вересня 2013 року, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лукашевою Н. А.,зареєстрована у реєстрі за № 614.

З огляду на наведене, посилання заявника у касаційній скарзі на те, що у ОСОБА_2 не виникло зобов'язань щодо передачі позивачу грошових коштів, одержаних від продажу належної йому земельної ділянки, є неспроможними.

Обставини укладення між сторонами договору доручення, а також отримання відповідачем, у зв`язку з виконання зазначеного договору, грошових коштів у розмірі 111 438,00 грн підтверджено допустимими засобами доказування, зокрема довіреністю від 17 вересня 2013 року, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лукашевою Н. А., та договором купівлі-продажу від 04 квітня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що розглядаючи зазначений спір, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку, а тому оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, що є підставою для відмови у задоволенні касаційної скарги.

Щодо поновлення дії судового рішення

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року зупинено виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження, то його необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Київського районного суду м. Одеси

від 21 листопада 2016 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак