Провадження №22-ц/812/294/19
УХВАЛА

28 лютого 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/6107/17

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання недійсним договору дарування квартири, витребування квартири із незаконного володіння та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1,на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 17 грудня 2018 року під головуванням судді Гаврасієнка В.О. у приміщенні цього суду, повний текст якого складений 26 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири, витребування квартири із незаконного володіння, стягнення моральної шкоди.

Позивач зазначав, що проживав з відповідачкою ОСОБА_4 однією сім'єю без укладення шлюбу з 6 жовтня 2006 року, а 18 листопада 2007 року між ними був зареєстрований шлюб.

Вказував, що 4 вересня 2008 року за договором купівлі-продажу він придбав за свої особисті кошти та кошти матері квартиру АДРЕСА_1. Також на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері.

Як вказав позивач, 20 жовтня 2010 року, керуючи автомобілем, він збив пішохода, який від отриманих в результаті наїзду травм помер на місці дорожньо-транспортної пригоди. У зв'язку з цим відносно нього була порушена кримінальна справа № 11430062, яка розслідувалась до кінця листопада 2011 року та була припинена за відсутністю у його діях складу злочину. Не очікуючи остаточних результатів кримінальної справи, з метою уникнути звернення стягнення за судовим рішенням у випадку подання та задоволення цивільних позовів родичів загиблого, він, під впливом виниклих тяжких обставин, подарував вищевказані квартири ОСОБА_4

На думку позивача, зазначені договори дарування були ним укладені хоча і добровільно, але під впливом на ньогоа тяжкої обставини і на вкрай невигідних для нього умовах.

З 2013 року ОСОБА_4 виїхала на заробітки до Польщі, після чого у них погіршилися сімейні відносини.

За твердженням позивача, у листопаді 2017 року він дізнався, що ОСОБА_4 27 жовтня 2017 року подарувала сину ОСОБА_3 квартири.

ОСОБА_1 зазначив, що відповідачу ОСОБА_3 було відомо з вересня 2017 року про наявність спору щодо вищевказаних квартир між позивачем та відповідачем ОСОБА_4, тому він не може вважатись їх добросовісним набувачем за договорами дарування від 27 жовтня 2017 року.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсними договір дарування квартири від 22 листопада 2011 року, за яким ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, зареєстрованому в реєстрі за № 1305 та договір дарування квартири від 22 листопада 2011 року, за яким ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2, зареєстрований в реєстрі за № 1307 та посвідчені приватним нотаріусом Шалапухою М.В. Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3, подаровані йому ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, зареєстрованому в реєстрі за № 1305 та договір дарування квартири від 22 листопада 2011 року, за яким ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 та квартиру АДРЕСА_2.

Ухвалою судді від 8 грудня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 та витребування квартири із незаконного володіння повернуто позивачеві для подачі до належного суду.

Згодом ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги. Вказував, що спільними узгодженими діями відповідачів, направленими на позбавлення його зазначених квартир, йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 179350 грн. та просить її стягнути з відповідачів на свою користь

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, про задоволення позову.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 подав заяву про відмову від позову та від його апеляційної скарги на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року, а також просив закрити провадження у справі.

Представник відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3 - адвокат Кучерявий В.П. - не заперечував проти задоволення заяви ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини 1-3, 5 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Статтею 373 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

До повноважень суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги належить визнання нечинним судового рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закриття провадження у справі у відповідній частині (п. 3 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати апеляційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення апеляційного провадження. За відмови від апеляційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги, постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає можливим прийняти відмову ОСОБА_1 від позову та від апеляційної скарги, в зв'язку з чим рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року необхідно визнати нечинним, а провадження у справі - закрити.

Керуючись ст.ст. 206, 364, 373, 374 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Прийняти відмову ОСОБА_1 від його позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири, витребування квартири із незаконного володіння та стягнення моральної шкоди і від його апеляційної скарги на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року .

Визнати нечинним рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року та закрити провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст ухвали складено 01 березня 2019 року