Постанова

Іменем України

30 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 205/5001/16-ц

провадження № 61-33863св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя - доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року у складі судді Шавули В. С. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності.

Позов обґрунтовано тим, що з 23 серпня 2003 року по 29 серпня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є відповідач.

Відповідач не визнає право позивача на 1/2 частини спірної квартири, чим порушує її права.

Позивач просила суд поділити спільне майно - квартиру АДРЕСА_1 , набуту з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі в рівних частках; визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу.

Короткий зміст вимог касаційніх скарг

У квітні 2017 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року, просив скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

11 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

У червні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до розпорядження від 11 червня 2019 року № 655/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права.

У судах першої та апеляційної інстанцій свідки не допитувалися, клопотання про допит свідків не подавалося, оригінали доказів не витребовувалися, клопотання відповідача щодо витребування оригіналів документів судом першої інстанції відхилялися, а рішення ухвалено на підставі копій документів.

Висновок апеляційного суду, що квартиру придбано для спільного проживання та поліпшення умов проживання є незрозумілим, оскільки доказів спільного проживання позивача та відповідача у справі немає, крім кредитного договору та копії договору купівлі - продажу.

Судами не встановлено, з якою метою, за чиї кошти придбано спірну квартиру, що є підставою для перегляду справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що23 серпня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року.

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 19 липня 2007 року ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності на вищевказану квартиру належним чином зареєстровано за ОСОБА_3

Спірну квартиру придбано за кредитні кошти, що підтверджено копією кредитного договору від 19 липня 2007 року укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3 на суму кредиту 36 400,00 доларів США, з яких: 28 000,00 доларів США - для придбання нерухомості; 5 400,00 доларів США - на сплату страхових платежів на строк до 16 липня 2037 року.

Пунктом 7.3 кредитного договору визначено, що забезпеченням виконання позичальником зобов'язання за цим договором виступає іпотека на квартиру: АДРЕСА_1 .

Договором купівлі-продажу від 19 липня 2007 року, посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Руденко В. А., за реєстровим номером № 2150, підтверджено факт купівлі відповідачем квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 11 договору купівлі - продажу покупець підтверджує, що купівля вищезазначеної квартири здійснюється ним за згодою дружини ОСОБА_5 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , підпис якої на заяві про згоду засвідчено 19 липня 2007 року нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Руденко В. А. за реєстровим № 2149.

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 вересня 2016 року право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Згідно з статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд з посиланням на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 виходив з того, що заперечуючи проти позову, відповідач не надав доказів у підтвердження заперечень чи у спростування доказів, які надані позивачем.

Суди встановили, що спірна квартира була придбана за час шлюбу та за кредитні кошти, які отримувались відповідачем за згодою позивача, з метою поліпшення умов проживання їхньої сім`ї, а відповідач не довів, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири грошові кошти, що були витрачені відповідачем на її придбання є його особистими коштами.

Доводи касаційної скарги, що суди не встановили обставини справи, не застосували норму статті 357 ЦК України, відповідно до якої розмір часток у праві спільної часткової власності визначається з урахуванням вкладу кожного співвласника у придбання (виготовлення, спорудження) майна, не спростовують висновки судів про набуття квартири за час шлюбу, оскільки ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем чи його представником не було надано докази на спростування тверджень позивача про набуття квартири за час шлюбу за спільні кошти.

Тому лише посилання в касаційній скарзі на відповідні обставини, зокрема на погашення кредиту відповідачем після розірвання шлюбу, без доведення відповідних обставин у судах попередніх інстанцій, не дає підстав для скасування судових рішень у справі.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та як наслідок несправедливу процедуру розгляду справи, є необгрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Із журналів судового засідання випливає, що в суді першої інстанції брав участь представник відповідача - Хомяк П . Ю . (а. с. 66, 74, 94, 104) та відповідач ОСОБА_3 ( а. с. 104), у суді апеляційної інстанції - представник відповідача ОСОБА_4 .(а. с. 141).

Відповідно до статті 199 ЦПК України 2004 року зауваження щодо журналу судового засідання ні відповідач, ні представник відповідача суду не подавали.

Посилання на те, що суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування оригіналів договорів не дають підстав дійти висновку про порушення прав відповідача, визначених статтями 27, 31 ЦПК України 2004 року, оскільки відповідачем чи його представником не спростовано сам факт укладення відповідних договорів, такі відповідачем у судовому порядку не оспорювалися. Зазначеним доводам щодо неналежності доказів, які надано суду позивачем, суд апеляційної інстанції надав оцінку і відповідні висновки виклав у судовому рішенні.

Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги є загальними і не є конкретними з посиланням на обставини та докази, які спростовують висновки судів.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, які зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовими рішеннями у справі, Верховний Суд зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи, надали належну оцінку доводам позивача та наданим доказам у справі, правильно здійснили тлумачення норм матеріального права та застосували їх до спірних правовідносин.

З огляду на викладене, Верховний Суд не встановив порушення судами принципу змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховним Судом встановлено, що підстави для скасування судових рішень відсутні, доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права є необґрунтованими з огляду на викладені вище висновки та мотиви.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко