ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/851/19 Справа № 202/1555/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С.Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2014 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В серпні 2015 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) заборгованість за кредитним договором № DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року у розмірі 64110,89 доларів США, що за курсом 22,09 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.08.2015 року складає 1416209,56 грн., що складається з: 34398,68 доларів США - заборгованість за кредитом, 25185,65 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4525,56 доларів США - пеня, та судові витрати у розмірі 3654,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року по справі №202/1555/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у частині задоволення позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк"; та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору, договору іпотеки недійсним, скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNP0GK00000060 (т.1, а.с. 12-13), відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 38000 доларів США для придбання нерухомості зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 13.09.2021 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року між сторонами було укладено договір іпотеки №DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року (т. 1, а.с. 14-16), де предметом іпотеки є квартира, загальною площею 63,0 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Отриманні відповідачем кредитних коштів у розмірі 38000 доларів США за кредитним договором № DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року підтверджується меморіальним ордером (т. 1, а.с. 123).

Згідно п. 1.1. даного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця з 10 по 17 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 539,95 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії.

Згідно п. 4.1 даного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п. п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, позичальник зобов`язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу. Пеня сплачується у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст. 1054 ЦК України, обов`язком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Право кредитора, в даному випадку, вимагати від боржника повернення кредиту, передбачене ст. 1050 ЦК України.

Відповідач неналежно виконував умови договору та станом на 25.08.2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 96608,99 доларів США, що складається з: 34398,68 доларів США - заборгованість за кредитом, 25185,65 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4229,40 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 32795,26 доларів США - пеня.

Згідно висновку судової економічної експертизи № 100е/17 від 17.06.2017 року (т.2, а.с. 83-102) нарахування пені - 0,15% від суми простроченого платежу при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п. п. 2.2.2 та 2.2.3 ПАТ КБ «Приватбанк» по кредитному договору № DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року відповідає вимогам умов договору, але розмір заборгованості за кредитом, розмір відсотків за користування кредитом, розмір пені та комісії документально не підтверджується.

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі цього договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Отже, аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Дана правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3006цс15 та від 25 травня 2016 року у справі № 6-1138цс15.

Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення. Відповідачем ОСОБА_1 подано до суду заяву про застосування спеціального строку позовної давності щодо стягнення пені.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Оскільки право на стягнення пені у банка виникло з наступного дня після 12 жовтня 2007 року, а до суду він звернувся лише 04 лютого 2014 року, то пеня підлягала стягненню лише в межах одного року до дня пред`явлення позову, а саме у розмірі 4526,56 доларів США (екв. 99991,71 грн.).

Щодо стягнення з відповідача суми комісії, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору № DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року банк надає позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу банку на строк з 12.09.2006 року по 13.09.2021 року включно, у вигляді не відновлюваної кредитної лінії у розмірі 38000 доларів США на купівлю нерухомості та 5605,50 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту. Умовами кредитного договору не визначено розмір комісії, який підлягає сплаті. Крім того, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику.

Зазначене підтверджується правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом в постанові від 14.03.2018 року у справі № 562/592/16-ц, провадження №61-1996св18, згідно якої встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме послуги, яка супроводжує кредит, є незаконним. Умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до дисбалансу договірних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. 8 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, винагорода не є сумою зобов`язань по оплаті встановлених банком комісій, оскільки не передбачена умовами кредитного договору, тому посилання банку у позовній заяві на наявність заборгованості з комісії у розмірі 4229,40 доларів США є безпідставними.

Таким чином, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача становитиме 64110,89 доларів США, що за курсом 22,09 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.08.2015 року складає 1416209,56 грн., що складається з: 34398,68 доларів США - заборгованість за кредитом, 25185,65 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4525,56 доларів США - пеня.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 порушено умови кредитного договору в частині своєчасного погашення заборгованості та процентів за користування кредитними коштами, внаслідок чого у відповідача перед банком утворилась заборгованість.

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним. В обґрунтування своєї позовної заяви ОСОБА_1 посилався на те, що 12.09.2006 року між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №DNP0GK00000060. В забезпечення виконання зобов`язань за даним договором між ними було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира, загальною площею 63,0 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 вважає, що банк умисно не надав повну інформацію по відсотках, винагороді та комісії. Кошти за кредитним договором були надані в споживчих цілях для придбання нерухомості. У кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, визначених Законом України «Про захист прав споживачів». Банк включив до кредитного договору положення, які є несправедливими, так як містять умови про зміни у витратах. Умови кредитного договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. Оскільки недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, ОСОБА_1 просить визнати і кредитний договір і договір іпотеки, як похідний, недійсними.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У відповідності ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з преамбулою Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачені. В договорі передбачені усі істотні умови договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; з відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору.

Отже, матеріалами справи підтверджено та судом першої інстанції встановлено, що на момент укладення договору позичальнику була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для прийняття ним зваженого та свідомого рішення щодо отримання кредиту та укладений кредитний договір відповідає положенням статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Сторони кредитного договору № DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року визначили у договорі всі істотні умови, а саме: суму кредиту, плату за користування кредитними коштами, строк та порядок повернення коштів, відповідальність сторін у випадку порушень зобов`язань за договором.

18 серпня 2006 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву (т. 1, а.с. 138), відповідно до якої він ознайомлений та згодний з умовами кредитування, які були надані йому в письмовій формі, про що свідчить його особистий підпис.

Також, ОСОБА_1 підтвердив також факт надання йому повної інформації про умови кредитування, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями позичальника, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна, відомості про те, від кого позичальник може отримати докладнішу інформацію, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що при укладанні кредитного договору ОСОБА_1 були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили його прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що ОСОБА_3 вбачає умисел в діях банку щодо ненадання повної інформації по відсотках по даному кредиту, винагороди та комісії, колегія суддів ставиться критично, оскільки судом першої інстанцій під час розгляду справи були дослідженні розрахунки заборгованості (а.с. 4-8, 142-147, 171-176, 185-192 т.1), у яких зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов`язання, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, періоди і суми виникнення заборгованості. Відповідачем вказані розрахунки під час розгляду справи належними і допустимими доказами не спростовано.

Разом з тим, правильність нарахування відсотків, винагороди та комісій перевіряється судом при вирішенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості, а тому не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Посилання ОСОБА_1 на те, що з наданого банком розрахунку не вбачається повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та не зрозуміло для споживача, є безпідставними, оскільки всі суми, які були зараховані до кредитної заборгованості зазначені в розрахунках та наявні в матеріалах справи і повністю відповідають умовам кредитного договору №DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року.

Підпис позивача під кредитним договором свідчить про те, що позичальник як споживач фінансових послуг був належним чином проінформований про всі детальні умови кредитного договору та його сукупну вартість із зазначенням усіх обов`язкових умов, а отже Банком під час укладення із позивачем кредитного договору були дотримані всі норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Матеріалами справи достовірно встановлено, що позивач був належним чином повідомлений про кредитні умови, нарахування відсотків, нарахування і сплату пені, тобто одержав повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про наданий кредит. Сам позивач не заперечує факту підписання кредитного договору кредитного договору.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема частини 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховання реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору і такими діями відповідача було введено в оману, ОСОБА_1 не надано.

Отже, матеріали справи та встановлені судом першої інстанції обставини, не дають підстави вважати, що дії відповідача при укладенні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_1 , а також про наявність умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Доводи апелянта, що в кредитному договорі №DNP0GK00000060 від 12.09.2006 року не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості, не має умов, які ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" визнані обов`язковими, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки не зрозуміло, які саме вимоги було недодержано банком при укладені правочину, щоб визнати його нечинним.

Кредитний договір укладено в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою банку, тобто він є чинним.

Згідно з ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним.

Крім того, як роз`яснено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору.

Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди.

Згідно з п. 2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації.

Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньостатистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, бездіяльністю, яка вводить в оману визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Однак, апелянтом, а ні до позовної заяви, а ні до апеляційної скарги, не надано жодного доказу щодо введення позичальника в оману.

Також, жодних зауважень чи застережень від ОСОБА_3 на момент укладання та підписання договору не було.

Відповідно до п.6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживача" споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

ОСОБА_3 не використав свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладення та жодної заяви за цей строк до ПАТ КБ "ПриватБанк" не надходило.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, 12.06.2019 року у судовому засіданні суді апеляційної інстанції представником відповідача було усно заявлено клопотання про призначення судово-економічної експертизи, проте письмове клопотання щодо призначення додатковї, повторної судової експертизи, а ні відповідачем, а ні його представниками суду не надано, у зв`язку з чим 25.09.2019 року у судовому засіданні представник відповідача відмовився від попередньо заявленого клопотання.

З урахуванням зазначеного, апелянт не був позбавлений можливості про призначення повторної або додаткової експертизи та своїми процесуальними правами розпорядився на власний розсуд.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскаржуваній частині - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича