Справа № 459/1702/19
Провадження № 2/459/901/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2019 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Грабовського В.В.,

з участю секретаря судового засідання Черник Т.І.,

представника відповідача Бурка О.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Червонограді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання частково недійсним договору кредитування,

в с т а н о в и в :

Представник позивача 12.06.2019 року звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь позивача 117 466,00 грн. заборгованості.

На обгрунтування позову послалася на те, що між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 28.08.2013р. на підставі кредитного договору №GР-4975374 видано кредит у сумі 86689,92 грн. 19.07.2016р. Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк». Вказує, що позивач направив письмову вимогу (Повідомлення) відповідачу на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту: АДРЕСА_1 , тому позивач виконав свій обов`язок щодо претензійної роботи належним чином. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 06.06.2019 р. складає 117466 грн., з яких: 32186,49 грн. - заборгованість за кредитом; 9829,43 грн. - заборгованість процентами; 44674 грн. в заборгованість за комісією; 30776,08 грн. - штрафні санкції.

23.07.2019 року відповідач подав до суду відзив на позов про стягнення заборгованості, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позову та застосувати до цих правовідносин строк позовної давності.

23.07.2019 року відповідач подав зустрічний позов, в якому просив визнати недійсною з моменту укладення договору умову п.п. 4.2, 4.4 розділу II Загальних умов кредитування договору № GР-4975374 від 28 серпня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником прав якого є АТ «Перший Український Міжнародний Банк» за якою передбачено, що за обслуговування кредиту банком позичальник, сплачує комісію за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, а також зобов`язати відповідача провести перерахунок здійснених з часу укладення Кредитного договору платежів зарахувавши сплачену позивачем в сумі цих платежів з погашення заборгованості комісію (плату за обслуговування кредитної заборгованості) в рахунок інших обов`язкових платежів.

Представник АТ «ПУМБ» в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача за первісним позовом (представник позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні просить відмовити позивачу у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, суд вважає, що первісний та зустрічний позови підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до укладеного 28.08.2013 року кредитного договору №GР-4975374 відповідачу видано кредит у сумі 86 689,92 грн.

Як видно з наданого ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» розрахунку заборгованості, станом на 06.06.2019 року заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору №GР-4975374 від 28.08.2013 року становить 117466 грн., з яких: 32186,49 грн. - заборгованість за кредитом; 9829,43 грн. - заборгованість процентами; 44674 грн. в заборгованість за комісією; 30776,08 грн. - штрафні санкції.

Із довідки про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GP-4975374 від 29.08.2013 року видно, що ОСОБА_1 сплатив на користь банку 8565,00 грн. При цьому останній платіж було здійснено 03.03.2014 року в сумі 629,23 грн. З березня 2014 року відповідач жодних платежів в рахунок повернення кредиту не проводив.

Відповідно до п. 2.1. розділу II Загальних умов кредитування сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, який було визначено графіком платежів, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, відповідно до графіку платежів строк кредитування становить 60 місяців, тобто з 29 серпня 2013 року до 29 серпня 2018 року включно.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 29 числа кожного місяця кошти у сумі 1587,15 грн (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Відповідно до умов п. 4.2 розділу II Загальних умов кредитування передбачено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно п. 4.4 розділу II Загальних умов кредитування, який в свою чергу містить графік щомісячних платежів за кредитним договором - комісію.

При цьому вказаним графіком платежів сторони визначили, що позичальник щомісячно протягом строку кредитування зобов`язується вносити на користь банку 823,68 грн. в рахунок комісії за обслуговування кредиту.

Отже при сумі кредиту в розмірі 34320,00 грн. проценти за користування кредитом складають 11487,46 грн., а комісія за користування кредитом - 49420,80 грн.

При цьому банк, встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив за які саме послуги, що надаються позичальнику, сплачується комісія.

За положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011, положення п.п.22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року № 6-1746 цс та постанові Верховного Суду від 27.12.2018 року № 695/3474/17, які згідно з нормами ЦПК України є обов`язковою для судів. Оскільки Умовами договору передбачено плату за обслуговування кредиту, за надання якої можливе встановлення комісії, однак позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу. До того ж сума комісії позивачем окремо не визначена, а зазначена в сукупності з пенею, тому підстави для стягнення комісії відсутні.

Так банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому банк нараховував, а ОСОБА_1 сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за обслуговування кредиту банком, що не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин кредитний договір №GP-4975374 від 28.08.2013 року в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом слід визнати недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Разом з тим, згідно з положеннями статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку, що зустрічний позов в частині визнання недійсними п.4.2 та положення п.4.2, що стосуються сплати комісії, розділу ІІ кредитного договору № GP-4975374 від 28.08.2013 року слід задовольнити.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання банку провести перерахунок здійснених з часу укладення Кредитного договору платежів, суд, керуючись вимогами ст..16 ЦК України, вважає, що позивачем за зустрічним позовом невірно обрано спосіб захисту його цивільних прав та інтересів, тому така задоволенню не підлягає.

Не заслуговують на увагу твердження ОСОБА_1 про відсутнісь предмета спору, оскільки ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» самостійно врегулював спір з ним, вчинивши виконавчий напис № 1292 від 19.03.2018 року, з огляду на таке.

Так, приватним нотаріусом Хара Н.С. Київського міського нотаріального округу 19.03.2018 року видано виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» 86043,12 грн. заборгованості за кредитним договором № GP-4975374 від 28.08.2013 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Як видно з матеріалів справи, до складення банком розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по вказаному вище кредитному договору, а саме: до 09.06.2019 року, з останнього в користь ПАТ «Пумб» за період з вересня 2018 року по лютий 2019 року було стягнуто 16 100,00 грн. заборгованості по кредитному договору, що підтверджується копією звіту про здійснені відрахування та виплати ВП «Шахта «Відродження» ДП «Львіввугілля».

Крім цього, з матеріалів справи видно, що вказаний вище виконавчий напис ОСОБА_1 оскаржив до Дніпровського районного суду м. Києва, провадженя у справі відкрито, доказів вирішення спору суду не надано.

За наведених обставин, суд вважає, що звернення ПАТ «Пумб» до нотаріуса за видачею виконавчого напису не перешкоджає останньому реалізувати своє право на захист порушених прав в судовому порядку.

Щодо вимог первісного позову, суд дійшов наступних висновків.

Так, судом описано вище, що згідно з наданим ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» розрахунком заборгованості станом на 06.06.2019 року заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору №GР-4975374 від 28.08.2013 року становить 117466 грн., з яких: 32186,49 грн. - заборгованість за кредитом; 9829,43 грн. - заборгованість процентами; 44674 грн. в заборгованість за комісією; 30776,08 грн. - штрафні санкції.

Також судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що останній платіж було здійснено ОСОБА_1 03.03.2014 року в сумі 629,23 грн. З березня 2014 року відповідач жодних платежів в рахунок повернення кредиту не проводив.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просив застосувати до цих правовідносин строки позовної давності.

Відповідно до п. 2.1. розділу 2 Загальних умов кредитування сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, який було визначено графіком платежів, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, відповідно до графіку платежів строк кредитування становить 60 місяців, тобто з 29 серпня 2013 року до 29 серпня 2018 року включно.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 29 числа кожного місяця кошти у сумі 1587,15 грн (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

До суду представник ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк» звернувся 12.06.2019 року.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 4 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі частини першої статті 252, частини першої статті 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Оскільки умовами договору (графіком погашення заборгованості по кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення відсотків, погашення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Оскільки останній платіж ОСОБА_1 здійснив 03.03.2014 року, а згідно з графіком платежів останній повинен був сплачувати такі до 29 числа кожного місяця, тому з 29.03.2014 року у ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк» виникло право звернення до суду із позовом про стягнення з боржника заборгованості за кредитом та за відсотками по кредиту. Водночас до суду представник позивача звернувся лише 12.06.2019 року. Тому суд застосовує строк позовної давності у 3 роки та не задовольняє позовні вимоги про стягнення цих заборгованостей включно до 11.06.2016 року.

Із довідки про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GP-4975374 від 29.08.2013 року видно, що за період з 29.06.2016 року по 09.06.2019 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати кредиту становить 17985,05 грн. та заборгованість зі сплати процентів становить 2651,82 грн.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За таких обставин, керуючись п. 4. ст. 611 (у частині обов`язку щодо відшкодування збитків), ч.ч. 1, 2 ст. 623 ЦК України, суд дійшов висновку про необхідність захисту майнового права банку шляхом стягнення з ОСОБА_1 20636,87 грн. заборгованості за кредитним договором № GP-4975374 від 28.08.2013 року, з яких: 17985,05 грн. - заборгованість за кредитом, 2651,82 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Що стосується позовної вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 30776,08 грн. штрафних санкцій, суд виходить з наступного.

Так, як видно із розрахунку заборгованості за неустойкою, банк почав нараховувати штрафні санкції по несплаті кредиту з 29.11.2016 року по 28.05.2017 року. За наведених обставин, суд вважає, що банком пропущено спеціальну річну позовну давність, встановлену 258 ЦК України, оскільки кінцевий строк звернення до суду із даною вимогою - 28.05.2018 року, а з позовом до суду останній звернувся лише 12.06.2019 року.

За таких обставин, первісний та зустрічний позови задовольняється в зазначені вище способи.

Питання розподілу судових витрат слід вирішити у відповідності до положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором № GP-4975374 від 28.08.2013 року у розмірі 20636, 87 грн., що складається з: 17985,05 грн. - заборгованості за кредитом; 2651, 82 - заборгованості за процентами за користування кредитом.

У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» 337, 32 грн. сплаченого судового збору.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Визнати недійсними п.4.2 та положення п.4.2, що стосуються сплати комісії, розділу ІІ кредитного договору № GP-4975374 від 28.08.2013 року.

У задоволенні решти позовних вимог за зустрічним позовом відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь Державної судової адміністрації України 768, 40 грн. судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Червоноградський міський суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04.10.2019 року.

Позивач: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (, вул. Андріївська, 4, м. Київ)

Відповідач: ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 )

Суддя: В. В. Грабовський