ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_1 на брифінгу представників депутатської фракції політичної партії «Опозиційний блок» 09 вересня 2016 року стосовно ОСОБА_2 , а саме: «По поручению ІНФОРМАЦІЯ_1 непосредственно руководил вот этими ІНФОРМАЦІЯ_2 четвертого сентября ІНФОРМАЦІЯ_3 86-го года рождения, известный под криминальной кличкой «Качок». Копышинский выезжал в ОСОБА_3 Церковь, где проводил подбор бойцов и предварительный инструктаж до и после террористической атаки на телеканал «Интер». Бойцов привозили в Киевспортклуб, где Копышинский проводил с ними финансовые расчеты».

Зобов`язано ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію, поширену на брифінгу представників депутатської фракції політичної партії «Опозиційний блок» 09 вересня 2016 року стосовно ОСОБА_2 , у такий же спосіб, у якій вона була поширена.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію заподіяної моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн., компенсацію судових витрат у сумі 15 551,20 грн., разом 20 551,20 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2018 року по справі №757/47281/16.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2018 року просить рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.09.2016 року на брифінгу представників депутатської фракції політичної партії «Опозиційний блок», присвяченому подіям, що сталися 04.09.2016 року біля будівлі телеканалу «Інтер» та в самій будівлі, відповідач, який є народним депутатом України, поширив наступну інформацію (російською мовою): «По поручению ІНФОРМАЦІЯ_1 непосредственно руководили вот этими ІНФОРМАЦІЯ_2 радикалами четвертого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 рождения, ІНФОРМАЦІЯ_5 кличкой « ОСОБА_5 », и ОСОБА_6 80-го года рождения, криминальная кличка «Мизер». Копышинский выезжал в Белую ОСОБА_7 , где проводил подбор бойцов и предварительный инструктаж до и после террористической атаки на телеканал «Интер». Бойцов привозили в Киевспортклуб, где Копышинский проводил с ними финансовые расчеты» (а.с.а.с. 8 10, 12). Факт такого виступу відповідача на брифінгу та зміст самого виступу визнала у суді його представниця.

Відповідно до статей 3, 32 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Беручи до уваги приведені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У відповідності з частиною першою статті 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

За правилами, встановленими частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Аналізуючи приведені норми у контексті спірних правовідносин вбачається, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані.

Так, інформацію було доведено до відома невизначеного кола осіб у повідомленні відповідача у його публічному виступі. Поширена інформація стосувалася певної фізичної особи позивача, і ця інформація є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, порушила його особисті немайнові права, тобто завдала шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача.

При цьому недостовірною ця інформація є, оскільки не відповідає дійсності, тобто містить відомості про обставини, яких не існувало.

Такий висновок суду насамперед ґрунтується на тому, що відповідач, який поширив інформацію, з огляду на презумпцію добропорядності не довів ані під час її поширення, ані згодом (у тому числі, у суді через свою представницю), протилежного.

Частиною першою, абзацом першим частини другої статті 30 Закону України від 02.10.1992 року №2657-ХІІ «Про інформацію» дійсно встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Утім, аналіз диспозиції приведеної норми у контексті встановлених судом фактів свідчить про те, що висловлювання, яких припустився відповідач 09.09.2016 року, безумовно, містили фактичні дані, критику, а також оцінку дій фігурантів такого висловлювання. Викладення фактичних даних полягає у повідомленні відповідачем про конкретних осіб, що брали участь у конкретних подіях, їх ідентифікаційні ознаки (імена, дати народження, прізвиська), зазначення дат цих подій, їх хронології тощо. Висловлювання відповідача також містили критику та оцінку, які полягали у наділенні осіб-фігурантів висловлювання та їх дій конкретними характеристиками, що підкреслювали негативні властивості цих осіб та їх дій, за допомогою таких епітетів, як «захватчик-радикал», «криминальная кличка», «террористическая атака» тощо.

При цьому у своєму виступі відповідач не використовував ані гіпербол, ані алегорій, ані елементів сатири.

Рішенням від 10.02.1995 року «Аллене де Рібемон проти Франції» та рішення від 21.09.2006 року «Грабчук проти України», у яких суд дійшов висновку про те, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону. Цього достатньо, навіть за відсутності жодного формального висновку, що існує деяка підстава припустити, що посадова особа вважає цю особу винною. Принцип презумпції невинуватості є насамперед гарантією процесуального характеру у кримінальних справах, але сфера застосування цього принципу значно ширше: він є обов`язковим не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, але й для всієї решти органів держави.

Між тим, позовні вимоги в частині спростування інформації, поширеної відносно особи на ім`я ОСОБА_8 не підлягають задоволенню, оскільки ця особа не є ані співпозивачем, ані третьою особою, що заявила самостійні позовні вимоги.

Вирішуючи справу в частині відшкодування заподіяної позивачеві моральної шкоди, необхідно зазначити, що за змістом частин першої, пункту 4 частини другої, частини третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було встановлено факт порушення відповідачем немайнового права позивача, яке полягає у поширенні недостовірної інформації, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, отже позов у частині відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим.

При цьому, інформацію було поширено народним депутатом України, тобто особою, яка має значну кількість прихильників, шляхом виступу на брифінгу у стінах Верховної Ради України, який, зокрема, транслювався у прямому ефірі та фіксувався за допомогою відеокамер та інших засобів з подальшим поширенням через засоби масової інформації (телебачення, мережа Інтернет тощо).

Отже, публічний статус відповідача та спосіб поширення ним інформації, безумовно збільшили відповідну аудиторію та змусили частину громадськості повірити у справжність змісту виступу.

З урахуванням характеру протиправних дій відповідача, ступінь моральних страждань позивача та інших обставин, передбачених приведеною нормою, необхідно стягнути моральну шкоду у сумі 5 000,00 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що поширена відповідачем відносно позивача інформація є недостовірною та відповідач зобов`язаний спростувати її у такий саме спосіб, у якій її було поширено.

Твердження апелянта про те, що відповідно до ч. 1 ст. 80 Конституції України, ст. 10 Закону України «Про статус народного депутата України» , народні депутати України не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у парламенті та його органах, за винятком відповідальності за образу чи наклеп в зв`язку з зазначеними положеннями законодавства представник відповідача вважає, що народний депутат України не може нести жодної відповідальності за будь-які висловлювання, що ним допускаються у стінах Верховної Ради України, колегія суддів ставиться критично , оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 80 Конституції України та ст. 10 Закону України «Про статус народного депутата України», які гарантують відсутність юридичної відповідальності народного депутата за результати голосування або висловлювання у парламенті та його органах не стосуються публічних виступів народного депутата перед журналістами.

Також, інформацію було поширено народним депутатом України, тобто особою, яка має значну кількість прихильників, шляхом виступу на брифінгу у стінах Верховної Ради України, який, зокрема, транслювався у прямому ефірі та фіксувався за допомогою відеокамер та інших засобів з подальшим поширенням через засоби масової інформації (телебачення, мережа Інтернет тощо).

Доводи апелянта на те, що судом першої інстанції не встановлено та не доведено недостовірність розповсюдженої інформації, колегія суддів не бере до уваги, оскільки інформацію було доведено до відома невизначеного кола осіб у повідомленні відповідача у його публічному виступі. Поширена інформація стосувалася певної фізичної особи позивача, і ця інформація є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, порушила його особисті немайнові права, тобто завдала шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача.

Також, висловлювання, яких припустився відповідач 09.09.2016 року, безумовно, містили фактичні дані, критику, а також оцінку дій фігурантів такого висловлювання. Викладення фактичних даних полягає у повідомленні відповідачем про конкретних осіб, що брали участь у конкретних подіях, їх ідентифікаційні ознаки (імена, дати народження, прізвиська), зазначення дат цих подій, їх хронології тощо. Висловлювання відповідача також містили критику та оцінку, які полягали у наділенні осіб-фігурантів висловлювання та їх дій конкретними характеристиками, що підкреслювали негативні властивості цих осіб та їх дій, за допомогою таких епітетів, як «захватчик-радикал», «криминальная кличка», «террористическая атака» тощо.

А тому, недостовірною ця інформація є, оскільки не відповідає дійсності, тобто містить відомості про обставини, яких не існувало.

Зокрема, в рішенні у справі Аллене де Рібемон проти Франції, де заявник скаржився на порушення презумпції невинуватості міністром внутрішніх справ, який зробив публічну заяву з твердженням про винуватість заявника, Суд вказує, що Заява про винуватість, з однієї сторони, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншої випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Отже, порушення ст. 6 п. 2 мало місце - зазначив суд у рішенні.

Таким чином, жодна посадова особа не може навіть називати людину винуватою, підміняючи таким чином доведення вини відповідно до закону.

Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин справи скаржником не надано.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2018 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова