П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 жовтня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Санікової О.С., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 18 липня 2019 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Літовки В.В. в місті Краматорську Донецької області (повне судове рішення складено 22 липня 2019 року), в справі номер 234/18026/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна,

В С Т А Н О В И В:

16 листопада 2018 року до Краматорського міського суду Донецької області звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 26.04.2012 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду від 25.09.2017 року.

В період спільного проживання сторонами придбана ? частина житлового будинку АДРЕСА_1 . До теперішнього часу порядок поділу майна між ними в добровільному порядку не вирішений.

Згідно з висновком про вартість майна вартість ? частки будинку АДРЕСА_1 становить 228400,00 грн.

Позивач просила суд визнати вказану ? частку будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, залишити право власності на вказану частку за ОСОБА_1 та стягнути з останнього на її користь ? частку від грошової оцінки майна - 114200,00 грн., 500,00 грн. - вартість проведеної оцінки майна та 1165,31 грн. - понесені судові витрати по оплаті судового збору.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 18 липня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна - задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ? частку будинку АДРЕСА_1 .

Право власності за ? часткою жилого будинку АДРЕСА_1 залишено за ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок компенсації припинення права власності на частку ОСОБА_2 у спільній сумісній власності подружжя, ринкову вартість її частки вказаного будинку - 114200,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати за сплату судового збору в розмірі 1142,00 грн. та вартість за проведення оцінки майна в розмірі 500,00 грн.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 18 липня 2019 року та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Вважає, що, оскільки сторони уклали шлюб у квітні 2012 року, а спірне майно придбане у липні 2012 року, то такий термін є недостатнім для придбання будинку за спільні кошти, враховуючи, що ОСОБА_2 в той час не працювала. Купівля будинку відбулась за кошти ОСОБА_1 , а тому не може бути спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення з відповідача у рахунок компенсації припинення права власності на частку позивача у спільній сумісній власності подружжя, невірно застосував норми матеріального права.

ОСОБА_1 не надав згоди на грошову компенсацію за частку житлового будинку, а ОСОБА_2 не внесла грошової суми на депозитний рахунок суду, що передбачено ст. 71 СК України.

При цьому зазначає, що вартість спільного майна не відповідає дійсній вартості спірного житлового будинку АДРЕСА_1 . Його оцінка за висновком не відповідає його реальній ціні та є завищеною. Загальна вартість ? частки житлового будинку згідно з висновком експерта від 16.07.2012 року становить 75609,00 грн.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Пунктом 1 частини 4 ст. 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що з 26.04.2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 25.09.2017 року шлюб між ними розірвано (а.с. 10-11).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав від 09.10.2018 року, за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2012 року зареєстрована ?

частина будинку АДРЕСА_1 (а.с. 14-17).

Згідно з висновком про оцінку майна від 26.10.2018 року ринкова вартість ? частини будинку АДРЕСА_1 складає 228400,00 грн. (а.с. 12, 65-82).

Відповідно до квитанції №624574 від 31.10.2018 року вартість оцінки майна становить 500,00 грн. (а.с. 64).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інтонації виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції в частині спору про визнання права власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та стягнення з нього на користь позивача ОСОБА_2 компенсації у рахунок припинення її права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя в розмірі 114200,00 грн. погодитися не можна, оскільки цей висновок не відповідає закону та фактичним обставинам справи.

Правовідносини з приводу поділу спільного сумісного майна подружжя регулюються Сімейним кодексом України у поєднанні з Цивільним кодексом України.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Судом встановлено, що з 26.04.2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 25.09.2017 року шлюб між ними

розірвано.

З Державного реєстру речових прав вбачається, що ? частка будинку АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2012 року.

Оскільки ? частка будинку АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 під час шлюбу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що будинок, придбаний за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_1 , як один із подружжя, оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірний будинок.

Проте, на підтвердження своїх доводів не надав належних та допустимих доказів для спростування презумпції спільності права власності подружжя на вказане майно.

Отже, довід апеляційної скарги щодо придбання спірного майна за особисті кошти відповідача через що, спірний будинок не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, є безпідставним.

Разом з тим, перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині спору про визнання права власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації у рахунок припинення права власності на частку ОСОБА_2 у спільній сумісній власності подружжя в розмірі 114200,00 грн., апеляційний суд приходить до наступного.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Таке положення закріплено у статті 370 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

В силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів всіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного з співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України 13 січня 2016 року в справі №6-2925цс15, предметом позову був спір про присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні.

Задовольняючи позовні вимоги в частині припинення права власності позивача на частку в спільному майні та стягнення з відповідача компенсації її вартості з посиланням на норми статті 365 ЦК України, суд першої інстанції не врахував усіх роз`яснень, що містяться в цій постанові, зокрема те, що при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників.

Суд не перевірив майновий стан відповідача, можливість сплати ним такої компенсації та не прийняв до уваги, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Крім того, суд першої інстанції, вирішуючи спір, помилково послався на норми статті 365 ЦК України.

Положення статті 365 ЦК України регулюють випадки припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою позивача - співвласника майна, який домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі, та визначають умови такого виділу. Виплата компенсації у цьому випадку допускається за наявності умов, визначених пунктами 1 - 4 частини першої зазначеної статті, та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Виходячи з наведеного вище, норми статті 365 ЦК України у поєднанні з частинами четвертою та п`ятою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співвласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки.

У той час, як положення статті 364 ЦК України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв`язку з неможливістю виділення її в натурі.

За таких обставин, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення для справі, що призвело до передчасного ухвалення рішення про задоволення позовних вимог в частині спору про визнання права власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації у рахунок припинення права власності на частку ОСОБА_2 у спільній сумісній власності подружжя в розмірі 114200,00 грн.

Відтак, ухвалене в справі рішення суду першої інстанцій підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, рішення Краматорського міського суду від 18 липня 2019 року в частині стягнення судового збору підлягає зміні.

За подання позовної заяви ОСОБА_2 сплатила судовий збір відповідно до пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, в розмірі 1142,00 грн.

Оскільки, позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за подання позовної заяви підлягає стягненню судовий збір в розмірі 571,00 грн.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції у постанові за результатами розгляду апеляційної скарги має розподілити судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційній інстанції.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір відповідно до пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, тобто, в розмірі 1713,00 грн.

Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, тому судовий збір за її подання в розмірі 856,50 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 18 липня 2019 року в частині спору про визнання права власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та стягнення у рахунок компенсації припинення права власності на частку ОСОБА_2 у спільній сумісній власності подружжя в розмірі 114200,00 грн. - скасувати, в частині стягнення судового збору - змінити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та стягнення у рахунок компенсації припинення права власності на частку ОСОБА_2 у спільній сумісній власності подружжя в розмірі 114200,00 грн. - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 571,00 грн.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 856,50 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 3 жовтня 2019 року.

Суддя: