Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2019 р.

м. Київ

справа № 753/23506/17

провадження № 2/755/1606/19

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини», третя особа: ОСОБА_3, про захист прав споживачів, стягнення коштів, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 95 від 01.09.2013 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний коледж медицини» (далі - ПрВНЗ «Міжнародний коледж медицини»); визнати недійсним договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 257 від 01.09.2016 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПрВНЗ «Міжнародний коледж медицини»; застосувати наслідки недійсності правочинів та стягнути з ПрВНЗ «Міжнародний коледж медицини» на користь позивача ОСОБА_1 сплачені кошти щодо вартості навчання у сумі 44 735,00 грн., а також позивач просить стягнути з відповідача ПрВНЗ «Міжнародний коледж медицини» на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що в серпні 2013 року дочка позивача ОСОБА_3, будучи неповнолітньою, вступила до ПрВНЗ «Міжнародний коледж медицини» на факультет «лікувальна справа», освітньо-кваліфікаційний рівень - молодший спеціаліст, спеціальність 5.12010101 Лікувальна справа, кваліфікація - фельдшер, денна форма навчання. Під час вступу до ПрВНЗ «Міжнародний коледж медицини» позивачу було повідомлено керівництвом, що у навчального закладу наявні всі передбачені чинним законодавством України дозвільні документи на право надання освітніх послуг Міністерством світи України, а також те, що заклад акредитований. На підтвердження вищевказаного керівництвом відповідача було продемонстровано копії дозвільних документів. Повіривши вказаній інформації, 01.09.2013 року позивач в інтересах на той час неповнолітньої доньки ОСОБА_3 уклала з відповідачем договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 95 від 01.09.2013 року, за умовами якого термін навчання складає 3 роки, із платою за навчання: 1 кус - 9 500,00 грн., 2 кус - 11 000,00 грн., 3 курс - 11 000,00 грн. Позивачем було виконано умови Договору та в повному обсязі оплачено освітні послуги. Однак у 2016 році директором відповідача було повідомлено позивачу про те, що навчання за спеціальністю «Лікувальна справа» триває 4 роки, що є необхідністю укласти додаткові угоди про навчання на 4-й курс. У зв'язку з цим, 01.09.2016 року між позивачем та ПрВНЗ «Міжнародний коледж медицини» укладено договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 257 від 01.09.2016 року строком 1 (один) рік по 30.06.2017 року, за умовами якого вартість навчання склала 11 000,00 грн., з яких позивачем сплачено 6 750,00 грн. Всього позивачем за вищевказаними договорами сплачено 44 735,00 грн. На початку 2017 року директор відповідача ОСОБА_5 повідомила, що у навчального закладу відсутні дозвільні документи та акредитація, у зв'язку з чим позивач не буде допущена до складання кваліфікаційного державного іспиту «КРОК-М», а також було повідомлено, що у зв'язку із вищенаведеними обставинами відповідач не видасть диплом «молодшого спеціаліста», при цьому позивача не внесено до реєстру ЄДЄБО, що, на думку позивача, свідчить про незаконне надання відповідачем послуг навчання та порушення прав позивача як споживача вказаних послуг.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що такими протиправними діями відповідача позивачу та її доньці завдано не тільки матеріальної, але й моральної шкоди, оскільки внаслідок приховування відповідачем тієї обставини, що у нього відсутні ліцензії та інші необхідні дозвільні документи, а також укладення в подальшому вказаних вище Договорів, у позивача та її доньки змінився нормальний спосіб життя, позивач зазнала значних душевних страждань, оскільки було втрачено 4 роки життя дитини, яка так і не отримала належної освіти з вини відповідача. У зв'язку з чим позивач оцінює завдану їй моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03.01.2018 року відкрито провадження у цивільній справі ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини», третя особа: ОСОБА_3, про захист прав споживачів, стягнення коштів, стягнення моральної шкоди. (а.с. 38-39)

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28.11.2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини», третя особа: ОСОБА_3, про захист прав споживачів, стягнення коштів, стягнення моральної шкоди передано до Дніпровського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. (а.с. 55-56)

25.01.2019 року ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Галагана В.І. прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини», третя особа: ОСОБА_3, про захист прав споживачів, стягнення коштів, стягнення моральної шкоди, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, сторонам роз'яснено процесуальні права подачі до суду письмових заяв по суті позову. (а.с. 66-69)

У встановлений законом строк відповідач ПрВНЗ «Міжнародний коледж медицини», отримавши 04 лютого 2019 року копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, про що свідчить поштове повідомлення, долучене до матеріалів справи, не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, у встановлений ухвалою суду від 25 січня 2019 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасником розгляду заяв по суті справи суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов'язки виникають також з актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 13 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права Конституція і визнає право на освіту за кожною людиною, незалежно від її статі, раси, національності, соціального і майнового стану, роду та характеру занять, світоглядних переконань, належності до партій, ставлення до релігії, стану здоров'я та інших обставин. Це право забезпечується: розгалуженою мережею закладів освіти, заснованих на державній та інших формах власності, наукових установ, закладів післядипломної освіти; відкритим характером закладів освіти, створенням умов для вибору профілю навчання і виховання відповідно до здібностей та інтересів громадянина; різними формами навчання - очною, вечірньою, заочною, екстернатом, а також педагогічним патронажем.

Вимоги до змісту, обсягу і рівня освітньої та фахової підготовки встановлюються державними стандартами освіти. Вони є основою оцінки освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівня громадян незалежно від форм одержання освіти.

Судом встановлено, що 01.09.2013 року між Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний коледж медицини» та ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_3, укладено Договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 95 від 01.09.2013 року, за умовами якого виконавець взяв на себе зобов'язання за рахунок коштів замовника здійснити навчання студента (надати освітню послугу) за денною формою навчання, освітньо-кваліфікаційним рівнем молодший спеціаліст, за спеціальністю 5.12010101 «Лікувальна справа», кваліфікацією фельдшер (п. 1.2 Договору) (а.с. 11-13)

Навчання проводиться на навчальних базах виконавця строком 3 роки, строк дії Договору з 01 вересня 2013 року по 30 червня 2016 року (п. 1.3, 1.4 Договору)

Відповідно до п. 1.1 Договору студентом є фізична особа, який за цим договором є замовником або третьою особою, в інтересах якого укладено договір та є отримувачем послуг для здобуття вищої освіти, з подальшою видачею відповідного документа про вищу освіту.

Відповідно до п. 2.1.1, п. 2.1.4 Договору, виконавець зобов'язався надати студенту в повному обсязі та в належній якості освітні послуги в частині підготовки фахівця вищої спеціальної освіти в межах навчальних планів і програм виконавця, розроблених у відповідності до державних стандартів загальної середньої та вищої, включаючи медичну, освіти з урахуванням особливостей застосування ефективних методів сучасної вітчизняної і міжнародної науки та медицини. Видати студенту документ про освіту державного зразка, за умови виконання вимог, передбачених цим договором, в тому числі відсутності заборгованості замовника за надані послуги з навчання та додаткові освітні послуги перед виконавцем.

Плата за надання освітніх послуг встановлена п. 4.1 та п. 4.2 та складає: 1 курс - 9 500,00 грн., 2 курс - 11 000,00 грн. та 3 курс 11 000,00 грн. Загальна вартість на момент укладення договору освітньої послуги за термін навчання відповідно до п. 1.3 договору становить 31 500 грн., які сплачені позивачем в повному обсязі згідно з квитанціями, які наявні в матеріалах справи (а.с. 19-30)

01.09.2016 року між Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний коледж медицини» та ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_3, укладено Договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 257 від 01.09.2016 року, за умовами якого виконавець взяв на себе зобов'язання за рахунок коштів замовника здійснити навчання студента (надати освітню послугу) на тих же умовах додатково строком на 1 рік з 01 вересня 2016 року по 30 червня 2017 року зі сплатою за 4-й курс навчання 11 000, грн., з яких позивач сплатила 6 750,00 грн., що підтверджено квитанціями. (а.с. 8-10; 23-24)

Відповідно до п. 1.1 Договору студентом є фізична особа, який за цим договором є замовником або третьою особою, в інтересах якого укладено договір та є отримувачем послуг для здобуття вищої освіти, з подальшою видачею відповідного документа про вищу освіту.

Відповідно до п. 2.1.1, п. 2.1.4 Договору, виконавець зобов'язався надати студенту в повному обсязі та в належній якості освітні послуги в частині підготовки фахівця вищої спеціальної освіти в межах навчальних планів і програм виконавця, розроблених у відповідності до державних стандартів загальної середньої та вищої, включаючи медичну, освіти з урахуванням особливостей застосування ефективних методів сучасної вітчизняної і міжнародної науки та медицини. Видати студенту документ про освіту державного зразка, за умови виконання вимог, передбачених цим договором, в тому числі відсутності заборгованості замовника за надані послуги з навчання та додаткові освітні послуги перед виконавцем.

Згідно Листа Міністерства освіти і науки України №1/11-10102 від 04.10.2017 року, у період з 2013 р. до 18.09.2017 р. Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний коледж медицини» не мав ліцензії Міністерства освіти і науки України на здійснення освітньої діяльності у сфері вищої та/або професійної освіти, та свідоцтва про акредитацію напрямів підготовки, спеціальностей. Крім того, зазначають, що відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 19.09.2017 р. № 199л (з урахуванням рішення Ліцензійної комісії від 19.09.2017 р. (протокол № 69/2) Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний коледж медицини» отримав ліцензію на здійснення освітньої діяльності у сфері вищої освіти за першим (бакалаврським) рівнем зі спеціальності 226 «Фармація». (а.с. 31)

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності як освітня діяльність, яка ліцензується з урахуванням особливостей, визначених спеціальними законами у сфері освіти.

Згідно з ч. 7 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» від 01 липня 2014 року (в редакції, чинній на час укладення договору у вересні 2016 року), положення якого, зокрема, щодо ліцензування вищого навчального закладу, кореспондуються з положеннями Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року, який діяв на час укладення оспорюваного договору у 2013 році у відповідній редакції, вищий навчальний заклад - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів, здібностей.

Суб'єкт господарювання зобов'язаний провадити певний вид господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, відповідно до встановлених для цього виду діяльності ліцензійних умов.

Відповідно до ч. 15 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» ліцензування - процедура визнання спроможності юридичної особи провадити освітню діяльність за певною спеціальністю на певному рівні вищої освіти відповідно до стандартів освітньої діяльності.

Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», який діяв на момент укладення договору у 2013 році, передбачено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, зокрема як діяльність у сфері освіти.(п. 7 ч. 1 ст. 9 цього Закону)

Відповідно до ч. 1 ст. 25, ч. 5 ст. 73 Закону України «Про вищу освіту» вищий навчальний заклад, який бажає акредитувати освітню програму, подає Національному агентству із забезпечення якості вищої освіти письмову заяву та документи, що підтверджують відповідність його освітньої діяльності стандарту вищої освіти та відповідною спеціальністю. Платні та інші послуги надаються вищими навчальними закладами за умови відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства, а у разі встановлення законодавством вимог щодо необхідності ліцензування або отримання дозволів для надання платної послуги - після отримання таких дозвільних документів.

Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. (п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»)

Відповідно до положення ч. 1, 2, 3 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно , зокрема, інформації про наявність у особи, що надає послугу, ліцензії. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування послуги споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Згідно положення ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Недійсний правочин не створює правових наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. (ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України)

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати недійсними договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 95 від 01.09.2013 року та договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 257 від 01.09.2016 року, укладені між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПрВНЗ «Міжнародний коледж медицини», застосувати наслідки недійсності правочинів та стягнути з ПрВНЗ «Міжнародний коледж медицини» на користь позивача ОСОБА_1 сплачені кошти щодо вартості навчання у сумі 44 735,00 грн., а також позивач просить стягнути з відповідача ПрВНЗ «Міжнародний коледж медицини» на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн., вказуючи на введення відповідачем в оману позивача під час укладення оспорюваних правочинів щодо свого права на здійснення освітньої діяльності у сфері вищої професійної освіти, у зв'язку із відсутністю у відповідача ліцензії на надання таких послуг.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись законодавством, діючим станом на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними договору про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України, № 95 від 01.09.2013 року та договору про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України, № 257 від 01.09.2016 року, укладених між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПрВНЗ «Міжнародний коледж медицини», застосувавши до спірних правовідносин наслідки недійсності правочинів шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сплачених нею та документально підтверджених коштів вартості навчання у сумі 44 735,00 грн., без урахування послуг банку, які не є складовою вартості навчання за спірними договорами, - оскільки судом встановлено, що спірні Договори як від 01.09.2013 року так і від 01.09.2016 року своїми умовами (предметом) передбачали надання послуг для здобуття вищої освіти, з подальшою видачею відповідного документа про вищу освіту (п. 1.1) за спеціальністю 7.12010101 «Лікувальна справа», однак ані станом на день укладення спірних Договорів, ані станом на день звернення позивача з даним позовом до суду, ані станом на день ухвалення даного рішення суду відповідачу не було видано ліцензії Міністерства освіти і науки України на здійснення освітньої діяльності у сфері вищої освіти за спеціальністю 7.12010101 «Лікувальна справа», що підтверджено Листом МОН України від 04.10.2017 року (а.с. 31) та не заперечено відповідачем.

При цьому судом ураховано, що отримання відповідачем згідно наказу МОН України від 19.09.2017 року № 199л ліцензії на здійснення освітньої діяльності у сфері вищої освіти за першим (бакалаврським) рівнем зі спеціальності 226 «Фармація» не давало та не дає відповідачу право на укладення договорів з надання освітніх послуг за спеціальністю 7.12010101 «Лікувальна справа», щодо якої має бути отримано окрему ліцензію встановленого зразка у встановленому законом порядку.

В частині відшкодування з відповідача на користь позивача моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Згідно умов п. 1.1, п. 1.2 договорів про навчання та надання освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України, що були укладені між Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний коледж медицини» (Виконавець) та ОСОБА_1 (Замовник) в інтересах ОСОБА_3, саме ОСОБА_3 є отримувачем послуг для здобуття вищої освіти з подальшою видачею відповідного документа про вищу освіту.

Оскільки позивач ОСОБА_1 не була споживачем освітніх послуг Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини», споживачем вказаних послуг згідно укладених між сторонами договорів була ОСОБА_3, яка є третьою особою у справі, суд вважає, що визначені ст. ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди відсутні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини», третя особа: ОСОБА_3, про захист прав споживачів, стягнення коштів, стягнення моральної шкоди - підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий зір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2017 року становить 1 544,00 грн.

Таким чином, ураховуючи, що позивача у порядку ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнено від сплати судового збору, а даним рішенням суду задоволено дві самостійні вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру, відповідачем в дохід держави має бути сплачено судовий збір у розмірі 1 653,60 грн. (551,20 грн. х 4).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 23, 202, 203, 215, 216, 227, 635, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 7, 9 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності»,ст.ст. 1, 73 Закону України «Про вищу освіту», ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини», третя особа: ОСОБА_3, про захист прав споживачів, стягнення коштів, стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 95 від 01.09.2013 року, укладений між ОСОБА_1 та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний коледж медицини».

Визнати недійсним Договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 257 від 01.09.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний коледж медицини».

Застосувати наслідки недійсності правочинів та стягнути з Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини» (, м. Київ, вул. В.Шимановського, 2/1) на користь позивача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) сплачені кошти вартості навчання у сумі 44 735 (сорок чотири тисячі сімсот тридцять п'ять) грн. 00 коп.

Стягнути з Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини» (, м. Київ, вул. В.Шимановського, 2/1) в дохід держави судовий збір у розмірі 1 653 (одну тисячу шістсот п'ятдесят три) гривні 60 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 04 березня 2019 року.

Суддя: В.І. Галаган