ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року представник ПАТ «ОТП Банк» звернувся до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що 26 грудня 2005 року відповідачкою ОСОБА_1 та АКБ «Райфайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № ML-003/437/2005, відповідно до умов якого банк надав відповідачці кредитні кошти у розмірі 78 000, 00 дол. США, а відповідачка зобов`язалася повернути взяті кошти та сплатити відсотки за користування кредитом.

Вказує, що в порушення умов кредитного договору, відповідачкою належним чином кредитні кошти не повернуто, через що банк направив їй вимогу за № 12-4-10/104 від 21 січня 2017 року про погашення заборгованості за кредитним договором, проте вимога банку відповідачкою не виконана, через що станом на 11 січня 2017 року заборгованість за кредитним договором становить 12 906,69 доларів США, яку банк просить стягнути з відповідачки на свою користь.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» 12 906, 69 дол. США та 5200, 00 грн. судових витрат.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема посилається на те, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів переходу прав вимоги за кредитним договором від АКБ «Райффайзенбанк Україна» до ПАТ «ОТП Банк», крім того меморіальний ордер про видачу кредитних коштів, який надано позивачем, не може бути належним доказом про передачу їй цих грошей, оскільки у ньому зазначено назву банка-кредитора АТ «ОТП Банк» замість АКБ «Райффайзенбанк Україна», що, на її думку, не може підтверджувати факту надання банком кредитних коштів відповідно до договору і такого меморіального ордеру вона не підписувала. Крім того зазначає, що суд першої інстанції не витребував та не оглянув оригінали письмових доказів, на яких ґрунтуються позовні вимоги банку, через що, на її думку, місцевий суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

У свою чергу, представник АТ «ОТП Банк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується із висновками суду першої інстанції, посилається також на те, що у даному випадку заміна кредитора і уступки боргу не відбувалася, а змінювалося лише найменування банку та його організаційно-правова форма, крім того у матеріалах справи міститься додатковий договір № 1 від 14 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк», який, на його думку, підтверджує факт існування між сторонами у справі договірних відносин і на час підписання додаткового договору у ОСОБА_1 не виникало будь-яких заперечень чи зауважень з цього приводу, також зазначає, що матеріали справи містять усі необхідні, належні і допустимі докази на підтвердження наявності у відповідачки кредитної заборгованості перед банком, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою неналежним чином виконувалися обов`язки з повернення кредитних коштів та сплати відсотків, через що за нею утворилася заборгованість, яка нею не погашена, при цьому відповідачка не оспорювала розміру заборгованості, наданого позивачем до суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 грудня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML- 003/437/2005, за умовами якого банк надав відповідачці грошові кошти у розмірі 78 000,00 доларів США строком до 26 грудня 2020 року зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с.10-16).

Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 09 жовтня 2006 року, оформленого протоколом № 6, позивач змінив своє найменування з АКБ «Райфайзенбанк Україна» на ЗАТ «ОТП Банк» (а.с.118-130).

В подальшому, рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 23 квітня 2009 року (протокол № 53) внесено зміни до статуту позивача, затверджено нову редакцію статуту і визначено нову назву банку як Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та за рішенням загальних зборів акціонерів № 77 від 05 квітня 2018 року змінено тип товариства (а.с.131-146).

Таким чином, переуступки права вимоги за вказаним кредитним договором не відбувалося, а АКБ «Райффайзенбанк Україна» лише змінював свою назву та тип товариства.

З матеріалів справи також вбачається, що між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна», було укладено додатковий договір № 1 до вказаного кредитного договору, в якому сторони узгодили додаткові умови кредиту, зокрема щодо дострокового виконання боргових зобов`язань (а.с.17).

При цьому, відповідачка не заперечує факту укладення 26 грудня 2005 року кредитного договору № ML-003/437/2005 з АКБ «Райфайзенбанк Україна» і виконання банком його умов в частині надання коштів, а також погашення нею частини заборгованості за кредитом.

Докази щодо наявності будь-яких заперечень відповідачки щодо зміни назви банку та правонаступництва кредитора за вказаним кредитним договором під час укладення додаткової угоди до нього у матеріалах справи відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка не належним чином виконувала обов`язки щодо повернення кредитних коштів, через що за нею станом на 11 січня 2017 року рахується заборгованість у розмірі 12 906, 69 дол. США, з яких: 10 152, 41 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, та 2754, 28 дол. США - заборгованість за відсотками (а.с.5).

У зв`язку з наявністю заборгованості за зазначеним кредитним договором, 12 січня 2017 року банк направив на адресу відповідачки вимогу за № 12-4-0/104 щодо погашення в повному обсязі заборгованості за кредитним договором № ML - 003/437/2005 від 26.132005 р. із посиланням на п. 2.1.3.1. п. 2.1.3. додаткового договору № 1 від 14.03.2011 р. до кредитного договору, та відповідно до цієї вимоги відповідачка зобов`язана була протягом 30 календарних днів із дати її одержання погасити цю заборгованість (а.с.7).

Однак, зазначена досудова вимога відповідачкою виконана не була.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що кредитний договір № ML-003/437/2005 від 26 грудня 2005 року, додатковий договір до нього, розрахунки банку та виписка по рахунку відповідачки підтверджують факт видачі банком і отримання відповідачкою кредитних коштів у сумі 78 000, 00 доларів США, на підставі належним чином досліджених доказів дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачка порушила умови кредитного договору, а банк правомірно скористався своїм правом звернення до боржника із досудовою вимогою про повне виконання боргових зобов`язань, яка відповідачкою виконана не була, тому з позичальника на користь банку підлягає стягненню кредитна заборгованість у розмірі 12 906, 69 дол. США.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що розмір заборгованості відповідачкою не спростовано, оскільки вона не надала належних та допустимих доказів на його спростування, при цьому, посилання апелянта на відсутність доказів відступлення права вимоги від АКБ «Райффайзенбанк Україна» до ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором як на підставу для відмови у позові, колегія суддів відхиляє, оскільки переуступки права вимоги за кредитним договором не відбувалася, а лише змінено назву банку та його організаційно-правову форму на підставі загальних зборів товариства, на що місцевий суд також обґрунтовано послався в оскаржуваному рішенні.

Доводи апелянта про те, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів наявності у відповідачки кредитної заборгованості перед банком, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору і ці умови виконували, тому такі доводи також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга не містить.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справи і впливають на суть ухваленого рішення та підстав, передбачених ст. 376 ЦПК, для скасування цього рішення та ухвалення нового або його зміни під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: