Справа № 466/4164/18 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/3021/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді Мікуш Ю.Р.,

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

розглянувши в м.Львові в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківького районного суду м.Львова від 27 листопада 2018 року ухваленого судом у складі судді Невойта П.С. у справі за позовом ОСОБА_2 до держави Україна через Державну казначейську службу України, Львівської місцевої прокуратури №2, Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області, третіх осіб ГУНП у Львівській області, Прокуратура Львівської області про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

29.05.2018 року позивач по справі ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Львівської місцевої прокуратури №2, Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області та просив ухвалити рішення про стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 40 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що слідчим СВ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 ведеться досудове розслідування у кримінальному провадженні ЄРДР № 0001476 від 16.04.2013 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 364, ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 191, ч.2 ст. 298, ч.1 ст. 384, ч.1 ст. 255, ч.2 ст. 256 КК України. Нагляд за дотриманням законності, відповідно ч.2 ст. 36 КПК України, здійснюють процесуальні керівники місцевої прокуратури №2 м.Львова: ОСОБА_4, ОСОБА_5 під керівництвом керівника місцевої прокуратури №2 м.Львова ОСОБА_6. В об»єднаному кримінальному провадженні № 0001476 він визнаний потерпілим. Натомість його права як потерпілого, порушено в державі Україна незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю посадових, службових осіб органу державної влади в особі начальника Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_7, керівника СВ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_8, заступника начальника Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_9, керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6.

В кримінальному провадженні № 0001476 ведеться досудове розслідування в частині заволодіння рухомим та нерухомим майном, яке належало йому на праві власності, в тому числі посадовими особами при виконанні функцій держави, що спричинило шкоду в особливо великих розмірах. Кримінальне правопорушення вчинене групою осіб з 2003 року по даний час триваюче. Органом досудового розслідування з умислом не проведено жодних слідчих дій, не дотримано розумних строків в досудовому розслідуванні, не виконано рішення судів, не скеровано справу до суду для прийняття рішення. За захистом порушених прав, він неодноразово звертався до Шевченківського районного суду м.Львова та таким ухвалено ряд рішень, які обов»язкові до виконання ( проведення слідчих дій, розшукових дій). Невиконання рішення суду, невиконання свого обов»язку правоохоронними органами, змусило його звернутися із заявою про вчинене кримінальне правопорушення відповідно норм КПК України щодо вчинення злочину посадовими особами-слідчим Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області та прокурорами місцевої прокуратури №2 м. Львова.

10.04.2018 року у судовій справі № 466/651/18 постановлено ухвалу, якою зобов»язано повноважну особу слідчого відділу Шевченківського ВП ГУНП у Л/о вчинити дії згідно вимог ч.1 ст. 214 КПК України за заявою ОСОБА_2 від 30 березня 2018 року про вчинене кримінальне правопорушення, однак його права не були поновлені незаконними рішеннями, протиправними діями посадових, службових осіб органу державної влади, а надавалися лише відписки за підписом службових осіб.

Вважає, що такими протиправними діями органів державної влади йому завдано матеріальної та моральної шкоди. Моральну шкоду оцінює у 40 000 грн. так як внаслідок таких дій він перебував у нервовому стресі та переживаннях у зв'язку з чим погіршився його стан здоров'я, порушився сон та звичайний ритм життя. Посилаючись на норми ст.ст.55,56 Конституції України та ст.ст. 22, 23, 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі ЦК) просить позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 27 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

10.12.2018 року позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Порушення норм процесуального права, на його думку, полягає в тому, що суддя Невойт П.С. не заявив самовідвід хоча має упереджене ставлення до нього та ухвалив незаконне рішення. Порушення норм матеріального права полягає у неправильному тлумаченні судом статей 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України (далі ЦК), не застосовано правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22.06.2017 року у справі №6-501-цс/17, ст.56 Конституції України, норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та дано неправильну оцінку вимогам позову. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував належні докази, які підтверджують бездіяльність і протиправні дії прокуратури та поліції щодо невнесення в Єдиний реєстр досудових розслідувань його заяви про злочин та не виконання судового рішення, яким зобов'язано ці відомості внести. Стверджує, що порушене право підтверджене судовими рішеннями, які в порушення Конституції України і надалі не виконуються органами поліції і прокуратури, а тому він має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог ст.ст.23,1173,1174 ЦК України. Зазначає, що звернувся з позовом до належного відповідача, а саме до Держави Україна про відшкодування шкоди завданої органом державної влади, що відповідає роз'ясненням наданим у Постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року, а тому суд дійшов помилкового висновку, що Шевченківський ВП ГУНП у Львівській області та Львівська місцева прокуратура №2 не можуть бути відповідачами у справі. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У ч. 2 ст.247 ЦПК України зазначено, що якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено такі обставини справи.

Слідчими СВ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області ведеться досудове розслідування в об'єднаному кримінальному провадженні ЄРДР №0001476 від 16.04.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364, ч.1 ст.364, ч.1 ст.19, ч.2 ст.298, ч.1 ст.384, ч.1 ст.255, ч.2 ст.256 КК України. Процесуальні прокурори у даному провадженні є прокурори місцевої прокуратури №2 м.Львова ОСОБА_4 та ОСОБА_5 В об'єднаному кримінальному провадженні №0001476 ОСОБА_2 визнаний потерпілим.

Вважаючи, що під час цього досудового розслідування було вчинене нове кримінальне правопорушення ОСОБА_2 30 березня 2018 року до Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області подав заяву та просив внести відомості про злочин вчинений працівниками правоохоронного органу до ЄРДР. Однак вказана відомості не були внесені в ЄРДС, а тому такі дії були оскаржені ОСОБА_2 до слідчого судді.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Львова від 10.04.2018 року у справі №466/651/18 зобов'язано повноважну особу слідчого відділу Шевченківського відділення поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області вчинити дії згідно вимог ч.1 ст.214 КПК України за заявою ОСОБА_2 від 30 березня 2018 року про вчинення кримінального правопорушення (а.с.9).

Зі змісту листа від 10.04.18 за підписом керівника відділу поліції ОСОБА_9 вбачається, що заява від 30.03.18 ОСОБА_2 розглянута і перевіркою встановлено, що жодних об'єктивних даних про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.365, ч.3 ст.382, ч.2 ст.366 КК України слідчим СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області не встановлено, а тому, викладені відомості у заяві не підлягають внесенню до ЄРДР в порядку, передбаченому ст.214 КПК України (а.с.10).

Листом від 18.04.18 за підписом начальника Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області повідомлено заявника про те, що розглянувши ухвалу не встановлено об'єктивних даних про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.365, ч.3 ст.382, ч.2 ст.366 КК України слідчим СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області, прокурорами місцевої прокуратури №2 м.Львова ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а тому, викладені відомості у заяві не підлягають внесенню до ЄРДР в порядку, передбаченому ст.214 КПК України. Цим же листом роз'яснено право на звернення до суду щодо бездіяльності прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення (а.с.12,13).

Також листом від 18.05.18 заступника начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області повідомлено ОСОБА_2, що за результатами службового розслідування щодо виконання ухвали слідчого судді від 10.04.18 складено висновок службового розслідування і такий направлений до Львівської місцевої прокуратури № 2 для встановлення наявності або відсутності в діях працівників Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області складу кримінального правопорушення щодо невнесення відомостей до ЄРДР (а.с.23,24).

Зважаючи на те, що Шевченківський ВП не виконував вимоги ухвали слідчого судді від 10.04.2018 року, ОСОБА_2 23.04.2018 року подав заяву про вчинене кримінальне правопорушення посадовими особами прокуратури та поліції до Шевченківського ВП та 25.04.2018 року аналогічного змісту заяву на адресу ГУНП у Львівськвй області(а.с.14, 16).

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 04.05.2018 року зобов'язано відповідальну особу Головного управління Національної поліції у Львівській області розглянути заяву ОСОБА_2 від 24 квітня 2018 року та повідомити автора такої заяви про результати розгляду (а.с.19).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту порушення його права відповідачем - Шевченківським ВП ГУ НП у Львівській області, враховуючи при цьому, що ухвалами слідчого судді від 10.04.18 Шевченківського та від 04.05.18 Галицького районного суду м.Львова, на які посилався позивач, лише зобов'язано уповноважену особу здійснити відповідні дії за заявою ОСОБА_2 та не визнано дії (бездіяльність) працівників відповідача протиправними. Крім цього, суд зазначив, що відділ поліції та місцева прокуратура не можуть бути відповідачами у справі, оскільки не є юридичними особами, а лише структурними підрозділами Прокуратури Львівської області та ГУНП у Львівській області.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст.175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування та в позові повинно бути зазначено зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів(ст.1173 ЦК України).

На підставі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У п.10-1 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність" . Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позов пред'явлений до неналежного відповідача, оскільки позивач у позовній заяві просить стягнути моральну шкоду з Держави України, яка відповідно до ч.2 ст.48 ЦПК України може бути відповідачем у справі.

Розглядаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції фактично правильно вирішив справу щодо відмови у позові, однак підстави для відмови у позові є неправильними, а тому мотивувальна частина рішення суду підлягає зміні.

Згідно з ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з позовних вимог предметом позову є відшкодування моральної шкоди завданої незаконним діями та бездіяльністю органів державної влади, а доказами, які підтверджують обставини завдання моральної шкоди є ухвала Шевченківського районного суду м.Львова від 10 квітня 2018 року, якою зобов'язано повноважну особу Шевченківського ВП вчинити дії передбачені ч.1 ст.214 ЦПК України, а також копії письмових заяв про вчинене кримінальне правопорушення від 23.04.2018 року та від 25.04.2018 року.

Апеляційний суд дослідивши зазначені обставини та докази, яким суд першої інстанції дав неправильну оцінку дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення у зв'язку з тим, що судом не встановлено факту заподіяння позивачу моральної шкоди та позивачем не надано доказів, які підтверджують, що внаслідок дій чи бездіяльності державних органів він зазнав моральних страждань.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пунктах 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що звернення з скаргою до слідчого судді свідчить про реалізацію позивачем передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого. Однак, ухвала Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року, якою зобов'язано внести відомості до ЄРДС так і залишилась не виконаною, що стверджується листом ГУНП у Львівській області від 18.05.2018 року (а.с.23), а тому позивач змушений вживати додаткових заходів для її виконання, зокрема звертався з іншими заявами про внесення відомостей про злочин.

Однак, з матеріалів справи встановлено, що позивачем не подано жодного доказу на підтвердження того, що саме внаслідок перерахованих вище обставин, позивач зазнав моральних страждань та немайнових втрат.

Посилання позивача на погіршення стану здоров'я, порушення сну та звичного ритму життя є голослівними, оскільки не доведені жодними доказами та не свідчать про моральні страждання.

Відтак, оскільки судом не встановлено факту заподіяння позивачу моральної шкоди, мотивувальну частину рішення суду слід змінити, що відповідає вимогам ч.2 ст.376 ЦПК України з врахуванням наведених мотивів у постанові апеляційного суду та відмовити в позові з підстав недоведеності факту заподіяння моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.2, 383, 384, 391 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 27 листопада 2018 року змінити.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 за недоведеністю факту заподіяння моральної шкоди.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тесту постанови в порядку передбаченому ст.ст.389-391 ЦПК України..

Повний текст постанови складений 28 лютого 2019р.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк