Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 314/969/14-ц

провадження № 61-23239св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Вільнянського нотаріального округу Коробка Олена Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року в складі судді Надворної О. С. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області

від 01 лютого 2017 року в складі колегії суддів Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Вільнянського нотаріального округу Коробка О. В., про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року їх матір ОСОБА_4 подарувала відповідачу житловий будинок АДРЕСА_1 . Позивачі вважали, що волевиявлення дарувальника при укладенні указаного правочину не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, оскільки ОСОБА_4 на той момент не усвідомлювала характер своїх дій та не могла керувати ними. На час укладення оскаржуваного договору їй було 83 роки. Через свій похилий вік вона страждала на різні хвороби, зокрема ішемічну хворобу серця, кардіосклероз, тромбофлебіт, аритмію, трофічні язви, глухоту, які не могли не впливати на її нервовий стан, мала поганий зір та пам`ять. Разом з тим посилались на те, що починаючи з 2010 року ОСОБА_4 стала губитися у просторі, виявляти агресію до отчуючих, її переслідували нав`язливі ідеї, зокрема вона переховувалась від сторонніх осіб, збирала клунки з речами, неодноразово залишала подвір`я свого будинку та йшла у невідомому напрямку, після чого не могла пригадати куди саме та з якою метою вона йшла. У травні 2013 року її самопочуття погіршилося.

Посилаючись на те, що на час укладення оскаржуваного договору у ОСОБА_4 спостерігався та прогресував процес психічного розладу в зв`язку із чим вона не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними та зурахуванням викладеного, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 23 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Коробкою О. В. за № 300.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області

від 19 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2017 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 23 травня

2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та зареєстрований приватним нотаріусом Вільнянського нотаріального округу Коробкою О. В. за № 300.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що проведеними у справі судовими експертизами було зроблено висновок про абсолютну неспроможність

ОСОБА_4 у момент укладення договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому у відповідності до частини першої статті 225 ЦК України оскаржуваний договір є недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи осіб, які подали заперечення на касаційну скаргу

У червні 2017 року приватний нотаріус Вільнянського нотаріального округу Запорізької області Коробка О. В. та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 23 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 безоплатно подарувала та передала у власність ОСОБА_3 , а остання у свою чергу прийняла у дар належний ОСОБА_4 на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Вільнянського нотаріального округу Коробкою О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 300.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Відповідно до висновку комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради від 09 лютого 2015 року № 78 та висновку повторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 25 листопада 2015 року № 974, ОСОБА_4 , станом на 23 травня 2013 року, страждала на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді судинної деменції та при укладенні договору дарування 23 травня

2013 року за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, враховуючи те, що проведеними у справі судовими експертизами було зроблено висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 у момент укладення договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, дійшов правильного висновку про те, що у відповідності до частини першої статті 225 ЦК України оскаржуваний договір є недійсним.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо зупинення виконання рішення

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2018 року зупинено виконання заочного рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого

2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська