ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/246/19 Справа № 202/3136/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С.Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року

по справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2016 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

В червні 2016 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 490050164 від 22.10.2007 року у розмірі 70452 грн. 37 коп., яка складається з: заборгованості по відсотках - 70452 грн. 37 коп., сплачений судовий збір у розмірі 1378 грн. 00 коп., всього - 71830 грн. 37 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року по справі №202/3136/16-ц в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним. В іншій частині залишити рішення суду без змін.

У відзиві ПАТ «Альфа-Банк» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року просить рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») було укладено кредитний договір № 490050164, за яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 29076,83 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,0 % на рік з кінцевим терміном повернення 22.10.2013 року. Кредит видавався для придбання транспортного засобу згідно з договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Дніпромотор» № 202/07-2007 від 20.07.2007 року - HONDA CIVIC, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_2, який було передано в заставу банку.

11 червня 2010 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 490050164 від 22.10.2007 року, відповідно до якого встановлено кінцевий строк повернення кредиту - 22.10.2017 року.

Згідно п.2.4. Кредитного договору № 490050164 від 22.10.2007 року, кредит (цільове призначення) надавався ОСОБА_1 для придбання транспортного засобу згідно договору купівлі-продажу, укладеним між позичальником та ТОВ "Дніпромотор" №202/07-2007 від 20.07.2007 року - HONDA, CIVIC, 2007 року випуску та сплати страхової суми ЦД ТДВ "Альянс Україна".

ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 152084,59 грн., яка складалася з: 133557,79 грн. - заборгованість за кредитом, 7644,43 грн. - заборгованість по відсоткам, 10882,37 грн. - пеня, та яку було стягнуто з відповідача за рішенням Постійно діючого третейського суду при Українській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» м. Чернігова від 25.09.2014 року.

Станом на 18.04.2016 року прострочення платежу склало 727 днів, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором склала 803766,80 грн., а саме: 70452,37 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 7333124,43 грн. - пеня.

В червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування своєї позовної заяви ОСОБА_1 посилається на те, що ПАТ «Альфа-Банк» раніше висував вимоги до ОСОБА_2, як поручителя за даним кредитним договором. Банк намагався незаконно отримати від його дружини 152084,59 грн., що значно різниться від наявних матеріальних вимог банку. Вважає, що вимоги банку щодо суми заборгованості не зрозумілі, не обґрунтовані та не доведені. ОСОБА_1 перебуває з 22.06.2002 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 та має трьох дітей: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Кредитний договір було укладено без письмової згоди дружини, чим банк порушив інтереси дітей. Зазначені у договорі кошти ОСОБА_1 не отримував. ОСОБА_1 не було відкрито поточний рахунок клієнта для видачі іноземної валюти. Просив відповідно до вимог п 2 ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, ст. 640 ЦК України та ст. 1046 ЦК України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 215 ЦК України визнати кредитний договір № 490050164 від 22.10.2017 року недійсним.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У відповідності ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуваннячм вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з преамбулою Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачені. В договорі передбачені усі істотні умови договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; з відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення договору позичальнику була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для прийняття нею зваженого та свідомого рішення щодо отримання кредиту та укладений кредитний договір відповідає положенням статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що при укладенні кредитного договору та договору поруки були дотримані усі норми чинного законодавства України та відсутні передбачені Законом України "Про захист прав споживачів" підстави для визнання недійсним кредитного договору.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що позивач є непослідовний і пред'являє різні суми боргу до сплати, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ПАТ «Альфа Банк» пред'явив суму позову у розмірі 70452,37 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом за період часу з 14.08.2014 року по 18.04.2016 року. Інших сум позивач у позові не вимагав.

Згідно рішення Постійно діючого третейського суду при Українській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» м. Чернігова від 25.09.2014 року з ОСОБА_1 стягнута заборгованість станом на 13.08.2014 року у розмірі 152084,59 грн., яка складалася з: 133557,79 грн. заборгованості за кредитом, 7644,43 заборгованості по відсоткам, 10882,37 грн. пеня.

Отже, з урахуванням вказаного рішення, банком стягується виключно нараховані проценти, що не охоплювалися рішенням третейського суду.

Доводи апелянта про те, що банк звернувся з вказаним позовом поза межами строків позовної давності не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам.

22 жовтня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №490050164 із строком дії до 22.10.2013 року.

11 червня 2010 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №490050164 від 22.10.2007 року, згідно до тексту якого дата остаточного повернення кредиту змінена на 22.10.2017 року. Окрім того додаток №1 до кредитного договору №490050164 викладеної у новій редакції.

До того ж у відповідності до п.11.6. частини № 2 загальні умови кредитування кредитного договору №490050164 від 22.10.2007 року встановлена позовна давність 50 років, цей договір є договором збільшення позовної давності.

Посилання на те, що укладений 11.06.2010 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №490050164 від 22.10.2007 року не існував та взагалі «не було дане доповнення витребуване судом для належного ознайомлення з оригіналами в судовій справі» є власним судженням апелянта.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що він грошових коштів, зазначених банком в позовній заяві не отримував, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки даний факт неодноразово підтверджувався у судових засіданнях, як самим апелянтом, так і його представником.

Крім того, з виписки по рахунку ОСОБА_1, які знаходяться в матеріалах справи, підтверджують факт виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору та сплату кредитних коштів.

Також ОСОБА_1 особисто підписано розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх сукупних послуг, який є додатком до кредитного договору.

Тобто, зазначене свідчить про прийняття спірного договору на виконання обома сторонами.

Згідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Окрім того, згідно постанови Судової палати у цивільних справах ВСУ від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, факт укладення кредитного договору №490050164 від 22.10.2007 року, отримання транспортного засобу свідчить про отримання грошових коштів позичальником.

Твердження апелянта, що у банківської установи не має ліцензії на кредитування, що передбачено ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», колегія суддів погодитися не може, оскільки банківською ліцензією №61 від 03.12.2001 року надано право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Дозволом №61-3 від 31.05.2002 року банку надано право на здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч.ч.2,4 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» згідно з додатком до дозволу.

Згідно до ч.1 ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», що має назву «Кредитні операції» зазначено, що відповідні дозволи були надані НБУ.

Таким чином ЗАТ «Альфа-Банк» мало право на здійснення операцій з кредитування і надання окремої ліцензії/дозволу Законом не передбачалось.

Статтями 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ані прямо, ані опосередковано не заборонено уповноваженими Банком особами підписувати кредитні договори.

Стосовно надання банком кредиту фізичній особі в доларах США, то згідно ст. Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", резиденти і неризиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України.

На підставі ст. ст. 47,49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", відповідач має право надавати кредити в доларах США на підставі генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення банківських операцій. Банківська ліцензія №61, видана ПАТ "Альфа-Банк", зареєстрованому 24.03.1993 року за №158, надає право ПАТ "Альфа-Банк" здійснювати банківські операції, зокрема - визначені частиною 1 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», тобто надавати кредити в іноземній валюті.

Стаття 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносить до кредитних операцій, зазначені у п. 3 ч. 1 ст. 47 вказаного Закону. При цьому, під терміном "кошти" згідно ст. 2 вказаного Закону, розуміються гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно з ч. 3 ст. 47 вказаного закону дана операція належить до виключно банківської операції, здійснювати яку дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію.

Резиденти України мають право розпоряджатися отриманим кредитом в іноземній валюті за умовами, передбаченими кредитним договором.

Згідно зі статтями 47, 49 і ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 1054, 1055 ЦК України комерційні банки здійснюють кредитне обслуговування позичальників на договірних умовах.

Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.

Згідно з п.1 частини 2 ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюється статус національної валюти, а також статус іноземних валют на території України.

Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (ст. 3), Закон України "Про національний банк" (ст.35) визначаючи національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті. Пункт 2 ст. 524 ЦК України та ч. 2 ст. 198 Господарського кодексу України прямо дозволяє сторонам визначити грошові зобов'язання в іноземній валюті.

Отже, визначення грошового зобов'язання в кредитному договорі в іноземній валюті не суперечить законодавству України.

Посилання апелянта на те, що в діях банку містяться явні, очевидні ознаки обману його як споживача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки не зрозуміло, які саме вимоги були недодержані банком при укладені правочину, щоб визнати його нечинним відповідно до ст.ст.203,215 ЦК України.

Кредитний договір укладено в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою банку, тобто він є чинним.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Однак, апелянтом, а ні до позовної заяви, а ні до апеляційної скарги, не надано жодного доказу щодо введення позичальника в оману.

Посилання апелянта на те, що банком не надано належних доказів того, що перед підписанням кредитного договору його письмово повідомлено про умови кредитування згідно до вимог ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживача" є безпідставними, оскільки жодних зауважень чи застережень від ОСОБА_1 на момент укладання та підписання договору не було.

Відповідно до п.6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживача" споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

ОСОБА_1 не використав свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладення та жодної заяви за цей строк до ПАТ "Альфа-Банк" не надходило.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскаржуваній частині - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова