КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №757/19638/18-ц

02 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Олійника В.І.

- Ігнатченко Н.В.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лупейка Олександра Васильовича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Батрин О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського депозитного вкладу, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського депозитного вкладу.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 16 березня 2005 року у м. Дніпропетровську, між нею та ЗАТ «КБ «ПриватБанк» було укладено строковий договір депозитного вкладу № 0n48631261, відповідно до якого було внесено на рахунок 67 235,99 євро, строк дії встановлювався у 3 місяці, процентна ставка визначалася у 11% річних. Внесення коштів підтверджується меморіальним ордером № 1 від 16 березня 2005 року. Від імені банку договір підписав заступник Правобережного відділення банку ОСОБА_2 .

Разом з тим, по закінченню строку дії договору позивач намагалась повернути внесені кошти, проте банком у цьому було відмолено, оскільки такий договір в базі банку не значиться, грошові кошти до каси банку не надходили. Відносно ОСОБА_2 здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженню № 00015 за фактами розкрадання коштів з карткових рахунків та депозитних коштів понад 30-ти вкладників. При проведенні слідчих дій у кримінальному провадженні з відділення банку вилучений оригінал договору депозитного вкладу № 0n48631261.

Посилаючись на те, що на її вимогу кошти вкладу не були повернуті, позивачка, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь кошти за договором про депозитний вклад № 0n48631261 від 16 березня 2005 року, а саме: 67 235,00 євро - номінальна сума вкладу; 1 844,03 євро - проценти за три місяця терміну дії депозитного договору (з 16 березня 2005 року по 16 червня 2005 року); 95 073,53 євро - проценти (з 17 червня 2005 року по 19 квітня 2018 року); 835 845,17 грн. - 3% річних за прострочення грошового зобов`язання (з 17 червня 2005 року по 19 квітня 2018 року включно); 306 608 208,20 грн. - 3% пені за прострочення суми згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (з 17 червня 2005 року по 19 квітня 2018 року) включно (а.с. 187-189, том 1).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського депозитного вкладу відмовлено (том 2, а.с. 178).

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначав, що за змістом відповіді ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 12 червня 2005 року № 0/2-344 не заперечувалося внесення ОСОБА_1 коштів до Банку за договором депозитного вкладу, але можливість їх повернення пов`язувалась з результатами розслідування дій ОСОБА_2 у кримінальній справі.

Вказував на те, що факт укладення ОСОБА_1 депозитного договору підтверджується оригінальними екземплярами Договору про депозитний вклад № 0n48631261 від 16 березня 2005 року та меморіальним ордером № 1 від 16 березня 2005 року, яким зафіксовано внесення коштів до банку. Вважав, що форма депозитного договору є дотриманою та меморіальний ордер є належним документом на підтвердження внесення коштів на депозитний вклад в розумінні ч. 1 ст. 1059 ЦК України. Крім того, меморіальний ордер містить всі обов`язкові реквізити визначені Інструкцією про проведення касових операцій банками України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 № 174, тому може вважатися іншим документом, що підтверджує внесення клієнтом готівки.

Посилався на те, що оскільки позивачці неправомірно не повернуто кошти вкладу то відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України вона має право на стягнення 3% річних, та відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» наявні підстави для стягнення з відповідача пені від суми невиконаної фінансової послуги із повернення сум за договором про депозитний вклад.

Також вказував на безпідставність посилань відповідача, як на преюдиційні, на рішення у цивільній справі № 2-54/2010, оскільки у даній справі позов подано з інших підстав та з іншим предметом.

18 червня 2019 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Тузова В.О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року без змін. Зазначала, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2010 року у справі № 2-54/2010 р., встановлені обставини, зокрема, що договір депозитного вкладу від 16.03.2005 року не укладався, меморіальний ордер № 01 від 16.03.2005 року не містить відомості щодо здійснення банківської операції, про що свідчить відсутність номерів рахунків. Таким чином, предметом розгляду та спору у справі № 2-54/2010 був договір депозитного вкладу, який також є предметом розгляду у даній справі. Вказувала на те, що на підтвердження факту зарахування коштів вкладу на банківський рахунок позивачем надано меморіальний ордер № 1 від 16.03.2005 року, проте він не є належним доказом на підтвердження вказаної обставини, оскільки, меморіальний ордер - це документ, який ініціюється саме Банком, а не клієнтом, та відповідно, такий ордер не є касовим прибутковим документом, так як має іншу правову природу. Крім того, зазначала, що у меморіальному ордері взагалі відсутня інформація щодо якого договору банківського вкладу здійснювалася операція (не зазначені обов`язкові реквізити договору) та не зазначено взагалі жодного номеру банківського рахунку ані платника, ані одержувача за цим документом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лупейко О.В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Куценко О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що судовими рішеннями у справі № 2-54/2010 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 про стягнення коштів та відшкодування збитків і моральної шкоди, встановлено факт не укладення між сторонами договору банківського вкладу, а тому відсутні правові підстави для стягнення з банку на користь позивача коштів банківського вкладу, відсотків, пеню та три відсотки річних.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погодитись не може, оскільки він не ґрунтується на дійсних обставинах справи, нормах матеріального та процесуального права та досліджених судом доказах, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що 16.03.2005 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір депозитного вкладу, відповідно до якого ОСОБА_1 передала Банку грошові кошти в розмірі 67 235,99 Євро, на строк 3 місяці по 16 червня 2005 року, процентна ставка по вкладу - 11% річних (том 1, а.с. 19-20).

На підтвердження внесення коштів за договором банківського вкладу, ОСОБА_1 надала меморіальний ордер від 16.03.2005 р. на суму 67 235,99 Євро (том 1, а.с. 21).

08 серпня 2005 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про повернення коштів банківського вкладу (том 1 а.с. 22).

Згідно відповіді ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.08.2005 року щодо повернення депозитного вкладу по договору депозитного вкладу № 0п48631261 від 16.03.2005 року на суму 67 235,99 Євро, Банк повідомив, що зазначений договір в базі даних ПриватБанка не значиться, кошти за договором в Банк не надходили. В процесі проведення службового розслідування по даному факту, встановлено, що кошти по договору банківського вкладу № 0п48631261 від 16.03.2005 року на суму 67 235,99 Євро знаходяться в розпорядженні колишнього заступника керівника Правобережного відділення ПриватБанка ОСОБА_2 . У зв`язку з чим ПриватБанк звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів. За результатом розгляду заяви ПриватБанка слідчим відділом Управління СБУ в Дніпропетровській області відкрито кримінальну справу за ст.. 191 ч. 5 КК України. Предметом розслідування по даній справі є обставини, пов`язані з підписанням ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договору банківського вкладу № 0п48631261 від 16.03.2005 року на суму 67 235,99 Євро. Рішення про повернення суми вкладу буде прийнято в залежності від результатів розгляду кримінальної справи (том 1 а.с. 23).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга цієї статті).

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 16 березня 2005 року внесла на депозитний рахунок до Правобережного відділення ПриватБанк грошові кошти в розмірі 67 235,00 Євро, що підтверджується меморіальним ордером від 16 березня 2005 року № 1, який містить підпис уповноваженої особи, штамп банку, номер каси.

Відповідно до п. 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції № 337 після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Пункт 10.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунка кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Інструкція № 337 визначає зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки. Бланки касових документів виготовляються згідно з їх зразками друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом (пункт 2 глави 1 розділу ІІІ Інструкції № 337).

Згідно з пунктом 3 глави 1 розділу ІІІ Інструкції № 337 до обов`язкових реквізитів касових документів, які оформлюються для зарахування суми готівки на відповідні рахунки (крім перелічених вище), також належать: номер рахунку отримувача та назва банку отримувача. Усі реквізити в касових документах мають бути заповнені згідно з правилами, зазначеними в додатку 14 до цієї Інструкції. Крім обов`язкових, касові документи можуть містити й інші реквізити, потрібні для здійснення окремих операцій з готівкою. Додаткові реквізити можуть бути дописані в касовому документі від руки ручкою.

З огляду на вказане квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі (правовий висновок, наведений у постановах Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-20цс12 та від 6 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16).

Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником (пункт 2.2 глави 2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516).

Під час здійснення касових операцій банки мають забезпечувати своєчасне повне оприбуткування готівки національної та іноземної валюти, що надійшла до кас банку, та зарахування її на зазначені клієнтами рахунки згідно з вимогами нормативно-правових актів (пункт 8 розділу І Інструкції № 377).

Згідно з пунктом 3 глави І розділу ІІІ Інструкції № 377 банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи за касовими операціями, та визначає систему контролю за їх здійсненням.

Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Викладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, недотримання працівником банку вимог щодо оформлення касового документа (меморіального ордеру) не може свідчити про невнесення ОСОБА_1. грошових коштів до банку, та відповідно не укладення договору банківського вкладу, а навпаки свідчить про те, що ОСОБА_1 була протиправно позбавлена права на володіння належним їй майно - грошовими коштами, тому заявлені позовні вимоги в частині стягнення 67 235,99 Євро (сума вкладу) та 1 844,03 Євро (проценти, відповідно до договору банківського вкладу) підлягають задоволенню.

Також підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши порушення прав ОСОБА_1 на мирне володіння грошовими коштами, АТ КБ «ПриватБанк» повинен сплатити їй 3 % річних від 67 235,99 Євро, які без достатньої правої підстави перебували у банку.

У відзиві на уточнену позовну заяву, АТ КБ «ПриватБанк» просило застосувати загальний строк позовної давності до заявленої вимоги про стягнення 3 % річних за ст.. 625 ЦК України та строк спеціальної позовної давності в один рік до заявленої вимоги щодо стягнення пені, відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (том 1 а.с. 215-221).

Так, як вбачається з матеріалів справи позивач просила стягнути з відповідача три відсотки річних від суми неповернутого вкладу за період з 17.06.2005 року по 19.04.2018 року у розмірі 835 845,17 грн.

Відповідно до ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.. 257 ЦК України).

Враховуючи подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню три відсотки річних відповідно до ст.. 625 ЦК України, нараховані за період з 13.06.2015 по 13.06.2018 в межах трьох років з дня подання до суду заяви про збільшення позовних вимог, у розмірі 186 245,37 грн. (67 235,99 Євро * 3% * 1096 днів: 365= 6 056,76 Євро * 30,75 курс Євро станом на 13.06.2018 = 186 245,37 грн.).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Визначаючи пеню в розмірі 3 % вартості послуги з 13.06.2017 року по 13.06.2018 року апеляційний суд виходить з наступних розрахунків.

За змістом вищенаведеної частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника. За укладеним сторонами договором, у якому вклад внесений у євро, відсоток встановлений у розмірі 11 % річних (вартість послуги за один рік). З цього випливає, що вартість послуги за один день становить 0,03013698 % від суми вкладу (11 : 365).

3 % вартості послуги за 365 днів (з 13.06.2017 року по 13.06.2018 року) за договором банківського вкладу у євро на суму 67 235,99 євро, , які суд стягнув з банку на користь позивача, становить 22 187,87 євро (0,03013698 х 3 % х 67 235,99 євро х 365 днів), що за офіційним курсом Національного банку України на 13 червня 2018 року, тобто день, на який позивач просила визначити розмір пені (1 євро = 30,75 грн), становить 682 277,06 грн. (22 187,87 х 30,75).

Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня, встановлена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 682 277,06 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів у розмірі 95 073,53 євро, що нараховані з 17 червня 2005 року по 19 квітня 2018 року, слід відмовити, оскільки договір банківського вкладу діяв до 16 червня 2015 року, а після вказаного строку, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання зобов`язання.

Висновок суду першої інстанції про те, що при розгляді справи № 2-54/2010 встановлені факти та обставини щодо відсутності у позивача ОСОБА_1 для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 67 235,99 євро та збитків у розмірі 2 064,26 євро на підставі та в тому числі ч. 2 ст. 1059, ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України та на підставі ст. 1172 ЦК України, у зв`язку з тим, що договір банківського вкладу, на який посилається позивач, не укладався, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з банку на користь позивача коштів на підставі ст. 1058-1062 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (ч. 7 ст. 82 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 про стягнення коштів та відшкодування збитків і моральної шкоди, задоволено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2011 року скасовано та залишено в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 7 червня 2010 року. У вказаній ухвалі суд касаційної інстанції зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачкою письмовий договір банківського вкладу не укладався з банком, а також відсутній документ, що підтверджує внесення нею зазначених грошових сум до каси банку, відповідно й відсутні підстави для стягнення з банку на користь позивачки внесеного нею банківського вкладу.

Таким чином, суди надавали свою правову оцінку певним фактам, а тому, з урахуванням ч. 7 ст. 82 ЦПК України, така правова оцінка, надана судом у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 про стягнення коштів та відшкодування збитків і моральної шкоди, не є обов`язковою для суду при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року підлягаєскасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу, стягнення суми вкладу у розмірі 67 235,99 євро, відсотків за договором банківського вкладу у розмірі 1 844,03 євро, трьох відсотків річних у сумі 186 245,37 грн., пені у розмірі 682 277,06 грн.

Керуючись ст.ст. 263, 264, 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лупейка Олександра Васильовича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського депозитного вкладу задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського депозитного вкладу у розмірі 67 235,99 Євро, відсотки за договором банківського депозитного вкладу у розмірі 1 844,03 Євро, три відсотки річних у сумі 186 245,37 грн., пеню у розмірі 682 277,06 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2019 року.

Головуючий: Судді: