ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3702/19 Справа № 213/3442/18 Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого судді: Барильської А.П.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року, яке ухвалене суддею Нестеренко О.М. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 29 грудня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ПівдГЗК») і просив стягнути 148 920,00 гривень у звязку з ушкодженням його здоровя та витрати, повязані з наданням правничої допомоги у розмірі 5000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював на підприємстві відповідача в період з 18.02.1993 року по 30.11.2004 рік та з 30.11.2009 року по 29.08.2018 рік, тобто 20 років 2 місяці, машиністом бульдозера, трактористом, та звільнений з підприємства за власним бажанням. Висновком МСЕК від 24 липня 2018 року йому первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану в звязку з ушкодженням здоровя, у розмірі 50 000,00 грн.

Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну на відшкодування витрат, повязаних з правничою допомогою , у розмірі 1 000,00 грн.

Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь держави судові витрати у розмірі 704,80 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ПівдГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обовязкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоровя та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

Крім того, матеріали справи не містять належних доказів щодо спричинення моральної шкоди позивачу.

На думку представника відповідача, суд першої інстанції безпідставно стягнув судові витрати на користь позивача, зокрема на професійну правничу допомогу в розмірі 1 000 гривень.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ПАТ «ПівдГЗК» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з 1993 року по 2010 рік машиністом бульдозера, з 2010 року по 2017 рік трактористом, 29 серпня 2018 звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (а.с. 23-24).

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 30 травня 2018 року позивачу встановлене професійне захворювання з діагнозом: вібраційна хвороба другої стадії від комбінованої дії загальної та локальної вібрації з церабрально-переферичним ангіодистонічним синдромом, ускладненій гіпертонічною хворобою 2 стадії, ступень 2, гіпертензивне серце, СН 0 ст., Ризик 2, у поєднанні з полірадикулонейропатією (L5, S1, C6, C7), з вираженим порушенням біомеханіки хребта на фоні гриж Шморля, дифузних протрузій дисків T12-L1, L1-L2, L4-L5 і L5-S1, стійким больовим та мязово-тонічним синдромами, двобічним плечолопатковим пері артрозом (ПФ другого ступеня), остеоартрозом у поєднанні періартрозом ліктьових та колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня), остеоартрозом дрібних суглобів кистей, код Т75,2 (а.с 5-6).

Відповідно до п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30 травня 2018 року, причиною професійного захворювання позивача є перевищення еквівалентного рівня загальної вібрації - нормативний на 3-7 дБ (110-114 дБ при ГДР 107 дБ), на 5 дБ (70 дБ при ГДР 65 дБ), перевищення рівня локальної вібрації на 10 дБ (122 дБ при ГДР 112 дБ) по ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації» (а.с 5-6).

Висновком МСЕК від 24 липня 2018 року ОСОБА_1 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 60% та третя група інвалідності (а.с. 8-9).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ПівдГЗК» про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України та виходив з обовязку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у звязку з отриманими ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у звязку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з розясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обовязкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоровя та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, колегія суддів відхиляє, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач пропрацював на підприємстві відповідача в період з 1993 року по 2004 рік, та з 2009 року по 2018 рік.

Відповідно до висновку МСЕК від 24 липня 2018 року позивачу первинно було встановлено 60% втрати професійної працездатності в звязку з професійним захворюванням та третю групу інвалідності.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПАТ «ПівдГЗК» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сімї, і рівних та невідємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обовязком держави (ст. 3 Конституції України).

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутим з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати професійної працездатності у розмірі 60%, стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у звязку з отриманим хронічними професійними захворюваннями, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з розясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 04 жовтня 2018 року уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_2 згідно якого йому надана правнича допомога: консультація та правовий аналіз документів з питання відшкодування моральної шкоди у звязку отриманим професійним захворюванням, складання позовної заяви, підготовка документів до подання позовної заяви до суду, надсилання позовної заяви до суду, супроводження судового процесу, супровід виконавчого провадження або супровід добровільного виконання рішення (а.с. 39). Згідно журналу судового засідання від 28.12.2018 року адвокат ОСОБА_2 приймала участь у судовому засіданні. На підтвердження понесення витрат на надання правничої допомоги позивачем надано розрахункову квитанцію про сплату адвокату 5 000 грн. та акт приймання-передачі правової допомоги відповідно до умов договору.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 1 000 грн.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємствах відповідачів, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПАТ «ПівдГЗК» у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 50 000,00 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо збагачувальний комбінат" - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: