Справа № 438/629/17 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/1550/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представників відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 травня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Слиш А.Т. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8 про визнання об'єктів нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та скасування державної реєстрації на дані об'єкти, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання об'єктів нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та скасування державної реєстрації на дані об'єкти. Після остаточного уточнення позовних вимог позивач ОСОБА_2 просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя об'єкти нерухомості: житловий будинок по АДРЕСА_1, згідно технічного паспорта (літера А), пів/підвал, сходи (літера а), баня (літера Б), сарай (літера В), альтанка (літера Г), огорожа - 1, огорожа - 2, ворота -3 , хвіртка - 4, замощення, вартістю 1 185 449, 00 грн.; земельну ділянку площею 0, 0900 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, вартістю 148 571,00 грн.; скасувати рішення від 18.03.2004 року про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна будинок АДРЕСА_1 Львівської області за реєстраційним номером 5131299 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Бориславської міської ради на власника ОСОБА_6; запис № 57 від 15.07.2004 року про реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1, площею 0, 0900 га для обслуговування житлового будинку в книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю Бориславської міської ради на ОСОБА_6.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликалася на те, що 10 вересня 1997 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_7 У 1997 році відповідач ОСОБА_7 повідомив їй, що він має намір купити незавершений будівництвом будинок у місті Бориславі для їхньої сім'ї, та показав їй план даного будівництва. Незавершене будівництво знаходилося за адресою АДРЕСА_2. У вересні 1998 року вона з дочкою та відповідачем ОСОБА_7 поселилися у незавершеному будинку, який мав зведені стіни і дах. Вони жили в одній кімнаті на першому поверсі, а кухня знаходилася у підвальному приміщенні. Будівництво тривало до 2003 року, будинок був завершений і вона, дочка та відповідач ОСОБА_7 зареєстрували своє місце проживання за адресою АДРЕСА_2. За час будівництва вона доглядала малу дитину, була господинею будинку, вела домашнє господарство, працювала на городі, займалася наглядом за будівельними матеріалами, коли її чоловік ОСОБА_7 був у відрядженні, готувала дворазове щоденне харчування для будівельників. У вересні 2009 року відповідач ОСОБА_7 перебрався жити у м. Трускавець, а 17 жовтня 2014 року рішенням Трускавецького міського суду Львівської області розірвано шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_7

У 2016 році відповідач ОСОБА_6 подав до суду позовну заяву про виселення її із будинку АДРЕСА_1, в якій посилався на те, що він є власником даного житлового будинку, на підтвердження чого подав суду інформаційну довідку з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. В задоволенні позову Бориславський міський суд йому відмовив.

На її запит від 21.04.2017 року КП Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації довідкою № 76 від 03.05.2017 року повідомило, що право власності на будинок по АДРЕСА_1 зареєстрований на відповідача ОСОБА_6, також цей факт підтверджує інформаційна довідка з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 05.07.2017 року.

Договір купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки для обслуговування будинку загальною площею 0, 0900 га був оформлений 16 вересня 1997 року на відповідача ОСОБА_6, сина відповідача ОСОБА_7 від першого шлюбу. Даний договір купівлі-продажу укладений 16 вересня 1997 року приватним нотаріусом Бориславського нотаріального округу Василевич О.Р. та зареєстрований в реєстрі за № 1387.

Вважає, що будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0, 0900 га для обслуговування житлового будинку є майном, яке набуте подружжям, тобто нею та відповідачем ОСОБА_7, під час шлюбу і є об'єктом спільної сумісної власності даного подружжя.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 04 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 травня 2018 року оскаржила позивача ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що письмові докази та покази свідків у справі підтверджують факт спільної побудови спірного будинку подружжям за час шлюбу. Стверджує, що доводи відповідачів по справі не підтверджені жодними доказами, зокрема не надано жодних фінансових документів на придбання незавершеного будівництва та на його добудову, відсутні чеки, квитанції на придбання будівельних матеріалів, відсутні договори на виконання будівельних робіт.

Посилається також і на те, що 28.03.2003 року вона, ОСОБА_7 та їхня дочка зареєстрували своє місце проживання у будинку та у 2004 році ОСОБА_7 надав їй зроблений ним заповіт на домогосподарство в користь їхньої дочки. Стверджує, що на ОСОБА_7 виписувалися всі квитанції на оплату комунальних послуг, які є в матеріалах справи, тому у неї не було сумнівів з приводу того, кому належить спірний будинок.

Вважає, що висновок суду про те, що факт збільшення вартості майна та істотність такого збільшення, що існував до поліпшення, а також проведення ремонтно-будівельних робіт по оздобленню будинку не може бути підставою для визнання майна спільною сумісною власністю, не стосується даної справи, оскільки спірний будинок будувався, а не проводилися на ньому ремонтно-будівельні роботи, та такий істотно збільшився. Зазначає, що на час звернення до суду вона не була власником спірного майна та не мала прав, передбачених ст. 386 ЦК України, тому звернулась до суду з позовом про визнання спірного майна спільною сумісною власністю.

Просить скасувати рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 травня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

29.08.2018 року відповідач ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_10 та відповідач ОСОБА_6 подали відзиви на апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_7 у відзиві зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. Стверджує, що посилання в апеляційній скарзі на подані позивачем письмові докази та свідчення свідків щодо спільної побудови спірного будинку за час перебування з ним у шлюбі не відповідають дійсним обставинам справи та не спростовують факту правомірності набуття його сином ОСОБА_6 права власності на спірний будинок. Зазначає, що вони проживали у цьому будинку з дозволу сина, однак ні він, ні позивач ніколи не були співвласниками спірного нерухомого майна. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 травня 2018 року залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_6 у відзиві стверджує, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою. Посилається на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують факт правомірності набуття ним права власності на спірний будинок. Зазначає, що позивачем за весь час розгляду справи не надано належних та достовірних доказів на підтвердження факту її участі у будівництві спірного нерухомого майна. Стверджує, що ним у вересні 1997 року було придбано незавершене будівництво житлового будинку та земельну ділянку площею 0, 09 га на АДРЕСА_3, а пізніше він здійснив добудову цього незавершеного будівництва та набув у передбачений законом спосіб право власності на це нерухоме майно. Вважає, що спірне нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, набуте ним з ОСОБА_11 за час перебування у шлюбі. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 травня 2018 року залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_10 у відзиві посилається також на те, що подані позивачем письмові докази та свідчення свідків щодо спільної побудови спірного будинку за час перебування ОСОБА_2 з ОСОБА_7 у шлюбі не відповідають дійсним обставинам справи та не спростовують факту правомірності набуття ОСОБА_6 права власності на спірний будинок. Зазначає, що позивачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту її участі у будівництві спірного нерухомого майна та участі у придбанні такого майна. Вважає, що спірне нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, набуте нею з ОСОБА_6 за час перебування у шлюбі. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 травня 2018 року залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що з 10 вересня 1997 року позивач ОСОБА_2 та співвідповідач ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 17 жовтня 2014 року (а. с.12).

Крім цього, рішенням цього ж суду від 25 лютого 2015 року (а.с.15) позов ОСОБА_12 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_4 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнано за ОСОБА_12 право власності на Ѕ частину вищевказаної квартири, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 46 419, 66 грн. компенсації половини вартості легкового автомобіля - об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Спірний житловий будинок АДРЕСА_1 належать на праві власності співвідповідачу ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності р. № 386, виданого 11.09.2002 року виконавчим комітетом Бориславської міської ради, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №49190919 .(а.с.27).

Також співвідповідачу ОСОБА_6 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,09 га на АДРЕСА_1, цільове призначення якої «для обслуговування житлового будинку», що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.07.2004 р (а.с.35).

Вищезазначене нерухоме майно, зокрема незакінчений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку для обслуговування будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, набуто у власність співвідповідачем ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 16 вересня 1997 року, посвідченим приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р., зареєстрованим в реєстрі за № 1387 (а.с.102). У подальшому, відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради від 30 серпня 2002 року за № 386 (а.с. 30 інвентаризаційної справи № 4784 вищезазначеного будинковолодіння), затверджено акт приймальної комісії від 29 липня 2002 року про прийняття в експлуатацію новозбудованого спірного житлового будинку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів суду, що договір купівлі продажу спірного майна ОСОБА_6 вчинено з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, зокрема вимог щодо обсягу цивільної дієздатності учасників правочину та їх волевиявлення, щодо настання реальних правових наслідків правочину. Зміст вказаного правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також не порушує права позивача.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується відміткою у паспорті позивача (зв.а.с.5) та проживає за вказаною адресою відповідно до обставин, встановлених рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 27 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла (а.с.18-23).

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Судом першої інстанції правильно враховано, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України (пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3).

Відповідно до ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР, (норми, що діяли на час придбання співвідповідачем ОСОБА_6 спірного будинку) майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічним чином дане питання врегульовано ст. ст. 60, 61 СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

З п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» слідує, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Разом з тим, у справі, яка розглядається, судом встановлено, що спірне нерухоме майно придбане співвідповідачем ОСОБА_6, який не був одним із подружжя.

Право власності згідно ст. 41 Конституції України є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом також встановлено, що співвідповідач ОСОБА_7 ніколи не був власником чи співвласником спірного нерухомого майна.

Відповідно твердження позивача ОСОБА_2 про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 разом з належними господарськими спорудами та будівлями і земельною ділянкою площею 0, 09 га по АДРЕСА_1, на якій цей житловий будинок розміщено, є майном, яке набуто позивачем за час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_7 і є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, не ґрунтуються на жодних нормах матеріального права, якими врегульовано відносини щодо права спільної сумісної власності подружжя.

Встановивши факт, придбання спірного майно не одним із подружжя, а сином одного із подружжя, колегія суддів погоджується з тим, що за таких обставин висновок суду про належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя не може ґрунтуватись на вимогах ст. 60 СК України.

Колегія суддів також погоджується з тим, що доказів щодо придбання сторонами спірного будинку за спільні кошти подружжя позивачка не надала, а тому відсутні правові підстави для визнання спірних будинку та земельної ділянки об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги твердження позивача про те, що спірний незавершений будівництвом будинок, а також земельна ділянка були придбані за договором купівлі-продажу від 16 вересня 1997 року за кошти її колишнього чоловіка ОСОБА_7, а не за кошти його сина ОСОБА_6, який на той час не мав таких коштів у зв'язку відсутністю належних доказів на підтвердження зазначених обставин.

Судом також правильно відхилено посилання позивача ОСОБА_2 на виникнення права спільної сумісної власності подружжя на спірні об'єкти, з тих підстав, що такі за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат. Такий висновок суд першої інстанції обґрунтував тим, що об'єкт права спільної сумісної власності, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, не належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність подружжя. Спільна сумісна власність подружжя виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом.

Відповідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Разом з тим, позивачем не було надано суду належних доказів того, що саме за рахунок її грошових та трудових затрат вартість спірного будинку істотно збільшилась.

Зазначені обставини позивачем не доведені, а відповідно до ст. 25 КпШС, ст.62 СК України проведення подружжям ремонтно-будівельних робіт по оздобленню будинку, що належить подружжю чи іншому з них, не може бути підставою для визнання такого спільною власністю.

Участь члена сім'ї власника у ремонті житла може бути підставою для відшкодування витрат на будівництво і ремонт, якщо допомога в ньому була не безоплатною і її розмір перевищував обов'язок щодо участі у витратах на утримання будинку, його ремонт, покладений на нього ст.156 ЖК України, адже всі дорослі члени сім'ї мають піклуватися про підтримання житлової квартири, в якій вони проживають на правах членів сім'ї, у належному стані, а при перевищенні такого свого обов'язку - мають право на відшкодування понесених затрат.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя об'єктів нерухомості суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що наведені позивачем обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, доводи та обґрунтування позивача та її представника спростовуються наявними у справі доказами, які є належними та допустимими, були оцінені судом при розгляді іншої справи.

Крім цього, суд дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для до задоволення позовні вимоги в частині скасування рішення від 18.03.2004 р про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 за реєстраційним № 5131299 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на власника ОСОБА_6 та запис № 57 від 15.07.2004 року про реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0, 09 га для обслуговування житлового будинку в книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю Бориславської міської ради на ОСОБА_6, які є похідними від первісних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки такі ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів. При цьому доводи апеляційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 367 ЦПК України не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до приписів ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 травня 2018 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.