ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2925/19 Справа № 213/2713/18 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо збагачувальний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги ОСОБА_2, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 листопада 2018 року, яке постановлено суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 грудня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ПівдГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 190 365,00 грн. у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 05 грудня 2016 року йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 40%.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 листопада 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 35 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 704,80 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2, просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди 35 000 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає глибині моральних страждань позивача, які він відчуває з урахуванням отриманих ним професійних захворювань, необхідності постійного лікування та проходження чисельних оглядів МСЕК. Вказує, що суд при визначенні розміру моральної шкоди не врахував, що причиною виникнення у позивача професійного захворювання став тривалий час роботи в шкідливих умовах праці, що перевищували нормативи, яка призвела до хронічного професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано розяснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», а саме відсоток втрати працездатності в розмірі 40%, необхідність постійного лікування та проходження численних оглядів МСЕК, та повязані з цим моральні страждання позивача, істотність вимушених змін в його житті, важкість стану здоровя та ступінь вини відповідача, у звязку з чим вважає суму стягнутої моральної шкоди необґрунтованою та значно заниженою.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «ПівдГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки позивач був звільнений з підприємства у 2014 році, професійне захворювання вперше йому встановлено в 2016 році, та визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обовязкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоровя та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

Відзиви на апеляційні скарги не подавались.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_3, яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги, проти апеляційної скарги представника позивача заперечувала, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача ПАТ «ПівдГЗК» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з 07 лютого 1983 року по 02 вересня 1994 рік, та з 16 серпня 2001 року по 10 січня 2014 рік (а.с. 13-15).

Відповідно до п.16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 11 жовтня 2016 року встановлено, що працюючи слюсарем з ремонту рухомого складу ЦРС, дільниці з ремонту вагонів УЗТ (з 19 липня 2010 року по 10 січня 2014 року) в ВАТ "ПівдГЗК" (з 20 січня 2014 року ПАТ "ПІВДГЗК") ОСОБА_1 внаслідок недосконалості робочого місця виконував роботи, повязані з впливом пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники, працюючи машиністом тепловоза УЗТ (з 07 лютого 1983 року по 02 вересня 1994 року, з 16 серпня 2001 року по 19 липня 2010 року) в ВАТ "ПівдГЗК" (з 20 січня 2014 року ПАТ "ПІВДГЗК") ОСОБА_1 також виконував роботи, пов'язані з впливом пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники, а також вібрації, рівень якої перевищував нормативні показники (а.с. 7-8).

Відповідно до п. 17 Акту вбачається, що причиною професійного захворювання позивача є вміст пилу з вмістом вільного діоксиду кремнію від 2% до 10% в повітрі робочої зони в 1,1 рази перевищує ГДК (4,6 мг/м3 при ГДК 4,0 мг/м3), пилу з вмістом вільного діоксиду кремнію від 10 % до 70 % в повітрі робочої зони в 2-5 разів перевищує ГДК (3,3-10,2 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3) по СанПІН 4617-88 "Гранично допустимі концентрації (ПДК) шкідливих речовин в повітрі робочої зони". Еквівалентний рівень загальної вібрації перевищує нормативний на 2-5 дБ (109-112 дБ при ГДР 107 дБ), еквівалентний рівень локальної вібрації перевищує нормативний на 2 дБ (114 дБ при ГДР 112 дБ) по ДСН 3.3.3.039-99 (а.с. 8).

Згідно п. 14 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, позивач має хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.), група "В". Легенева недостатність першої-другої ст. та вібраційну хворобу першої-другої ст. від дії загальної вібрації з церебрально-переферичним ангіодистонічним синдромом у поєданні з полірадикулярним синдромом, дв.плечолопатковим періартрозом, остеоартрозом ліктьових і колінних суглобів (ПФС першої-другої ст.), деф.артрозом дрібних суглобів кистей (а.с. 8).

Відповідно до п. 12 Акту, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів складає 23 роки 10 місяців (а. с. 7-8).

Висновком МСЕК від 05 грудня 2016 року позивачу первинно встановлено 40 % (25% по вібраційній хворобі та 15% по ХОЗЛ) стійкої втрати професійної працездатності, безстроково (а.с.6).

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків і пов'язане з виробництвом, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З Акту розслідування професійного захворювання від 11 жовтня 2016 року вбачається, що причиною виникнення хронічних професійних захворювань ОСОБА_1 є праця позивача на посаді слюсаря з ремонту рухомого складу ЦРС, дільниці з ремонту вагонів УЗТ (з 19 липня 2010 року по 10 січня 2014 року) в ВАТ "ПівдГЗК" (з 20 січня 2014 року ПАТ "ПІВДГЗК"), внаслідок недосконалості робочого місця, позивач виконував роботи, повязані з впливом пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники, працюючи машиністом тепловоза УЗТ (з 07 лютого 1983 року по 02 вересня 1994 року, з 16 серпня 2001 року по 19 липня 2010 року) в ВАТ "ПівдГЗК" (з 20 січня 2014 року ПАТ "ПівдГЗК") ОСОБА_1 також виконував роботи, пов'язані з впливом пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники, а також вібрації, рівень якої перевищував нормативні показники.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обовязку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

У звязку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обовязкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоровя та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 пропрацював на підприємстві відповідача в період з 1983 року по 1994 рік, та з 2001 року по 2010 рік на підприємстві відповідача.

Відповідно до висновку МСЕК від 15 грудня 2016 року позивачу первинно було встановлено 40% втрати професійної працездатності в звязку з професійним захворюванням, безстроково (а.с. 6).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПАТ "ПівдГЗК" - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сімї, і рівних та невідємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обовязком держави (ст. 3 Конституції України).

Доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо відсутності доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не врахування відсутності вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки позивач був звільнений з підприємства у 2014 році, професійне захворювання вперше йому встановлено в 2016 році, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у звязку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві звязки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває складності, внаслідок чого переносить моральні страждання, крім того, забезпечення безпечних умов праці є обовязком відповідача.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з розясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про те, що розмір моральної шкоди, стягнутої з відповідача необґрунтований та занижений.

Так, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд не в повній мірі врахував роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не в повній мірі враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоровя потерпілого, який погіршується, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Так, внаслідок отриманого професійного захворювання позивач відчуває моральні страждання, внаслідок чого вимушений постійно лікуватися та переносити фізичні та моральні страждання, стан здоровя позивача погіршується. У звязку з чим доводи апеляційної скарги представника відповідача проте, що розмір відшкодування моральної шкоди є безпідставним, завищеним та не справедливим.

У звязку з чим колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не ввідповідає засадам розумності, виваженості, справедливості і є значно завищеним з вищенаведених підстав.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, тривалість праці позивача на підприємстві відповідача ПАТ "ПівдГЗК" погіршення стану здоровя, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з ПАТ "ПівдГЗК" і збільшити його з 35 000 гривень до 60 000 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо збагачувальний комбінат» - залишити без змін.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 листопада 2018 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1, збільшивши цей розмір з 35 000 грн. до 60 000 (шістдесят тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 07 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: