КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 357/2660/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1191/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Дмитренко А.М., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна, нажитого під час проживання однією сім'єю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, збільшивши в подальшому позовні вимоги зазначив, що з травня 2009 року по 08 січня 2017 року він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2, спільних дітей не мають.

За час проживання однією сім'єю та ведення спільного господарства сторонами було нажито майно, яке є їх спільною сумісною власністю, а тому ОСОБА_1 просив суд:

Встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2009 року по 08 січня 2017 року ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2;

Визнати майно їх спільною сумісною власністю, а саме:

- квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 68,6 кв.м, житловою 42,5 кв.м.;

- нежитлове приміщення (магазин) загальною площею 33,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_4;

- автомобіль марки Mazda CX 7, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1;

- автомобіль марки ГАЗ, 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_2;

- автомобіль марки RENAULT, 2015 року випуску, р.н. НОМЕР_3;

- холодильник SAMSUNG RL55TTE2C1/BWT;

- телевізор SAMSUNG LED TV32 (6/100);

- телевізор SAMSUNG LED TV50 (5series);

- телевізор LG 37LCDTV;

Виділити ОСОБА_1:

- автомобіль марки ГАЗ, 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_2;

- автомобіль марки RENAULT, 2015 року випуску, р.н. НОМЕР_3, з врахуванням невиплаченої частки вартості згідно кредитного договору № 6842.09.00.2329 від 25 листопада 2015 року;

- 1/2 частину нежитлового приміщення (магазин) загальною площею 33,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_4;

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію в спільно набутому майні, згідно наданого розрахунку, що становить 50 % його вартості, а саме 406 512 грн., та судові витрати по справі. (т.1 а.с.3-4, 23-24)

ОСОБА_2 проти позову заперечувала та звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому зазначила, що лише проживала разом із позивачем, проте спільного господарства сторони не вели, мали різні бюджети. Зазначила, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за її особисті кошти та кошти її сім'ї, а тому не є спільною власністю. Нежитлове приміщення (магазин) загальною площею 33,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_4 належить їй на праві приватної власності, оскільки вона придбала це приміщення для ведення підприємницької діяльності як ФОП і за кошти в розмірі 20 000 доларів США, позичені у ОСОБА_3 Автомобіль марки RENAULT, 2015 року випуску, р.н. НОМЕР_3 придбав позивач, дозволу на отримання кредиту у неї ніхто не запитував, це питання з нею не погоджувалося і даний автомобіль є власністю ОСОБА_1 Автомобіль марки Mazda CX 7, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1, ОСОБА_2 купила за свої особисті кошти, які накопичила за п'ять років, тому автомобіль і було оформлено на неї. Підтвердила, що частину коштів для купівлі автомобіля їй надавав позивач, але як подарунок. Вказувала, що після остаточного припинення стосунків позивач вивіз з її магазину товарні цінності приблизно на 400 000 грн., а також забрав квадроцикл, що купувався для її сина, вартістю 14 000 грн.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на:

- квартиру АДРЕСА_1;

- нежитлове приміщення (магазин) загальною площею 33,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_4;

- автомобіль марки Mazda CX 7, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1, стягнути з позивача понесені нею судові витрати. (т.1 а.с.70-73)

ОСОБА_1 подав заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких зазначив, що з травня 2009 року по 8 січня 2017 року сторони проживаючи однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільний побут (спільне господарство), мали спільно визначені права та обов'язки. Вказував, що у 2011 році за його кошти було придбано та зареєстровано на відповідачку автомобіль NISSAN PATHFINDER 2499, за кошти від продажу якого в подальшому придбано автомобіль марки Mazda CX 7, 2008 року випуску, та зареєстровано на відповідачку. Придбаний у 2013 році автомобіль марки ГАЗ, 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_2, також було придбано ним та оформлено на ОСОБА_2 Нежитлове приміщення (магазин) було передано відповідачці за актом прийому-передачі 30 жовтня 2016 року та оформлено за нею право власності. Твердження відповідачки про отримання в борг 20000 доларів США вважав сумнівним доказом з огляду на дату фактичного написання та дату зазначену в цій розписці. Щодо спільного придбання квартири в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, пояснив, що батьки відповідачки передавали кошти від продажу квартири за адресою АДРЕСА_3, а він в свою чергу додавав другу частину грошових коштів для спільного придбання більшої за розміром квартири. У зв'язку з тим, що між продажем двох кімнатної квартири та покупкою трьох кімнатної квартири був тривалий час, сторони разом із малолітнім сином відповідачки від першого шлюбу проживали в будинку позивача, що розташований за адресою: АДРЕСА_5. Проживаючи разом в будинку позивача, сторони за спільним рішенням підібрали квартиру, оформили правові документи на ім'я відповідачки та здійснили косметичний ремонт, придбали побутову техніку холодильник SAMSUNG RL55TTE2C1/BWT, телевізор SAMSUNG LED TV32 (6/100), телевізор SAMSUNG LED TV50 (5series), телевізор LG 37LCDTV. Враховуючи вищевикладене, просив суд у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. (т.1 а.с.82-84)

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з травня 2009 року по вересень 2015 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно: автомобіль марки Mazda CX 7, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1, вартістю 297 000,00 грн., автомобіль марки ГАЗ, 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_2 вартістю 60 000,00 грн. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки Mazda CX 7, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1 та на 1/2 частину автомобіля марки ГАЗ, 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_2. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки Mazda CX 7, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1 та на 1/2 частину автомобіля марки ГАЗ, 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_2. В решті позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 вартістю 675 000,00 грн. та на нежитлове приміщення (магазин) загальною площею 33,5 кв.м. по АДРЕСА_4 вартістю 476 000,00 грн. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3975,00 грн. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 3200,00 грн. судового збору. (т.1 а.с.169-180)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та в частині задоволених позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити. На обґрунтування скарги зазначив, що судом неповно та не об'єктивно досліджено обставини справи, не враховано фактичних обставин на які позивач посилався обґрунтовуючи заявлені вимоги та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні частини позовних вимог. (т.1 а.с.184-195)

Апеляційні скарги від інших осіб, які беруть участь у справі на вказане рішення суду не надходили.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні позивач представник ОСОБА_1 - адвокат Швецова Н.Ю. підтримала скаргу і просила її задовольнити. Представник ОСОБА_2 - адвокат Черемін Д.В. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. ОСОБА_1 був сповіщений врученням повістки представнику - адвокату ШвецовійН.Ю., а ОСОБА_2 була сповіщена врученням повістки представнику - адвокату Череміну Д.В., що представники не заперечували і в апеляційному суді. (т.2 а.с. 68-70, 80)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з травня 2009 року по вересень 2015 року, визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступного майна: автомобіля марки Mazda CX 7, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1, вартістю 297 000,00 грн., автомобіля марки ГАЗ, 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_2 вартістю 60 000,00 грн., визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину автомобіля марки Mazda CX 7, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1 та на 1/2 частину автомобіля марки ГАЗ, 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_2, та в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права особистої приватної власності на автомобіль марки Mazda CX 7, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1, сторони не оскаржували.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 13 червня 1995 року був зареєстрований по АДРЕСА_5. (т.1 а.с.5-6)

Згідно повідомлення Білоцерківського міськрайонного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Київській області від 17 серпня 2017 року наявності актового запису про шлюб на гр. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 не виявлено. (т.1 а.с. 140)

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 31 липня 1991 року по 19 листопада 2013 року була зареєстрована по АДРЕСА_3, з 22 листопада 2013 року по 12 березня 2014 року - по АДРЕСА_5, з 12 березня 2014 року в АДРЕСА_1.

З 06 жовтня 2001 року по 13 липня 2005 року ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 (т.1 а.с.7-8)

ОСОБА_1 просив суд встановити факт спільного проживання його та відповідачки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2009 року по 08 січня 2017 року.

Районним судом встановлено і ОСОБА_2 в суді першої інстанції не заперечувала тих обставин, що з травня 2009 року по вересень 2015 року проживала разом із ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому з огляду на ч. 1 ст. 82 ЦПК України, колегія суддів визнала зазначені обставини встановленими.

В обґрунтування позовних вимог щодо спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу до 08 січня 2017 року, представники позивача посилалися на покази свідків.

В судовому засіданні районним судом були допитані свідки: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які показали, що сторони разом приходили в гості в грудні 2016 року, на Різдво 2017 року, але свідки в період 2015 - по січень 2017 року не відвідували сторони за місцем проживання, не бачили того, чи ведуть сторони в цей час спільне господарство та мають спільний бюджет.(т. 1 а.с. 112-119, 126-131)

Посилання апелянта на покази свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16 не можуть бути визнані доказом спільного проживаннясторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2015 року до 08 січня 2017 року, як про це стверджував позивач, оскільки свідки зазначили про відомі їм разові обставини, зокрема, свідок ОСОБА_15 про погіршення стосунків між сторонами в 2015 році, не заперечувала обставин сумісного відпочинку сторін в 2016 році без наведення фактичних обставин і джерела обізнаності, і що сторони розійшлись на початку січня, та свідка ОСОБА_16 про відсутність спільного ведення господарства, шлюбних стосунків з 2015 року.

Показання свідків містять свідчення про відомі їм обставини, які не є безспірними доказами, які підтверджують факт спільного проживання сторін однією сім'єю без шлюбу, в період з жовтня 2015 року по 08 січня 2017 року, а інших доказів до суду не було надано.

Тому, відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що періодичне спільне проживання в період з жовтня 2015 року по 08 січня 2017 року, не є достатнім для визнання факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім'ї.

Крім того, позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у спірний період.

Показанням вищевказаних свідків районним судом дана належна оцінка у сукупності з іншими наявними у справі доказами, тому колегія суддів відхилила відповідні доводи апелянта.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої, третьої статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Відповідно до ст. 372 ЦК України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідні роз'яснення містяться і в пунктах 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

25 листопада 2015 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6842.09.00.2329, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 325033,22 грн. на строк до 24.11.2019 року для здійснення оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки Renault Lodgy 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, укладеного між позичальником та ТОВ «Європа Плюс», що стверджується копією цього кредитного договору. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9, вищевказаний автомобіль зареєстрований на ім'я ОСОБА_1 (т. 1 а.с.9-10)

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.01.2017 року № 79095254, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності: на нежитлове приміщення /магазин/ загальною площею 33,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_4, дата реєстрації 21.12.2016 року, підстава виникнення права власності: договір про участь у фінансуванні будівництва нежитлового приміщення в торговому ряду, виданий 01.09.2012 року, акт прийому-передачі від 30.10.2016 року; на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 68,6 кв.м, житлова площа 42,5 кв.м, дата реєстрації 03.01.2014 року, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 03.01.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Дуб Н.М.(т. 1 а.с.12)

Відповідно до копії довідки Територіального сервісного центру № 3242 Регіонального сервісного центру в Київській області МВС України від 01.03.2017 року, на ім'я ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль ГАЗ 2705 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, зареєстрований 30.08.2013 року на підставі довідки-рахунку ААВ 504628 від 21.08.2013 року; автомобіль марки Маzdа СХ7, реєстраційний номер НОМЕР_6, зареєстрований 31.08.2016 року на підставі договору, укладеного з ТСЦ 3242 № 3242/2016/039610 від 30.08.2013 року.(т. 1 а.с. 14)

Встановлена за погодженням сторін вартість майна, що підлягало поділу, сторонами в суді першої інстанції не заперечувалась.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України у справах № 6-399цс17 від 05 квітня 2017 року та № 6-79цс13 від 02 жовтня 2013 року, № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року.

15 листопада 2013 року ОСОБА_2 в Агентстві нерухомості «Будинок. Офіс. Квартира» був укладений договір завдатку, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язувалась продати квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_18 за 351 750 грн., що еквівалентно 43 000 доларів США не пізніше 30 листопада 2013 року.(т. 1 а.с. 89-92)

Проте до суду не надано об'єктивних доказів, що належна ОСОБА_19, ОСОБА_20 /батьки відповідачки/, ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності від 03.03.1995 року квартира АДРЕСА_3 була продана за ціною, яка була зазначена в попередньому договорі від 15 листопада 2013 року, як і доказів того, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 за ціною більшою ніж 149 070 грн., яка зазначена в Договорі купівлі-продажу від 03 січня 2014 року.

Встановивши, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2013 року ОСОБА_19, ОСОБА_20 /батьки відповідачки/, ОСОБА_2 за 149 700 грн. продали належну їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності від 03.03.1995 року квартиру АДРЕСА_3, що підтверджується копією цього договору, та 03 січня 2014 року ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором придбала квартиру АДРЕСА_1 за що сплатила 149 070 грн., та за відсутності об'єктивних доказів стосовно того, що у придбання спірної квартири було вкладено кошти ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сам по собі факт придбання квартири в період спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не свідчить про належність цього майна до спільної сумісної власності подружжя. (т.1 а.с.74-75, 93 т.2 а.с.72-73)

Посилання апелянта на нікчемність Договору дарування грошових коштів від 29 листопада 2013 року за яким ОСОБА_2 отримала від батьків ОСОБА_19, ОСОБА_20 240 000 грн. з огляду на положення частини 5 ст. 719 ЦК України (недотримання нотаріального посвідчення) колегія суддів визнала обґрунтованими, проте такі не спростовують вищенаведених висновків про набуття відповідачкою спірної квартири за кошти які вона отримала від продажу належної їй та її батькам квартири, оскільки вказані обставини підтверджені як за часом, так і за ціною купівлі-продажу об'єктів нерухомості, а інших об'єктивних доказів на спростування цих обставин до суду не надано.

Щодо придбання нежитлового приміщення (магазин) загальною площею 33,5 кв.м по АДРЕСА_4.

01 вересня 2012 року був укладений Договір про участь у фінансуванні будівництва нежитлового приміщення в торговому ряду в АДРЕСА_4 між ОСОБА_2 (Інвестор) та ФОП ОСОБА_22 (забудовник).(т. 1 а.с. 155-158)

Проте до суду не надано доказів здійснення інвестування (сплати грошей, внесків) за цим Договором протягом встановленого районним судом періоду перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, тобто з 01 вересня 2012 року до вересня 2015 року.

Цих обставин представники сторін не заперечували і в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання.(т. 2 а.с. 80)

Відповідно до договору оренди землі № 271 від 01 листопада 2016 року, Узинська міська рада передала в оренду строком на 49 років фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0.0049га за адресою: АДРЕСА_4 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. За пунктом 3 цього Договору зазначено, що на земельній ділянці розташовано нежитлові приміщення. Факт передачі вищевказаної земельної ділянки ОСОБА_2 підтверджується Актом прийому-передачі.(т.1 а.с.144-148)

Вищевказана земельна ділянка із таким же цільовим призначенням була у користуванні ФОП ОСОБА_23 за договором оренди землі № 237 від 10 березня 2014 року, що підтверджується Договором і Актом. За пунктом 3 цього Договору зазначено про відсутність на земельній ділянці об'єктів нерухомого майна. (т.1 а.с.149-154)

Інших об'єктивних доказів наявності на вищевказаній земельній ділянці нерухомого майна станом на березень 2014 року або здійснення цього будівництва у період проживання сторін однією сім'єю до суду не надано.

Право власності на нежитлове приміщення (магазин) 26 загальною площею 33.5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4, зареєстровано за ОСОБА_2 21 грудня 2016 року на підставі договору про участь у фінансуванні будівництва нежитлового приміщення в торговому ряду від 01 вересня 2012 року, та на підставі акту прийому-передачі від 30.10.2016 року де зазначено, що ФОП ОСОБА_2 є інвестором цього будівництва. (т.1 а.с.155-158)

За наданими до суду довідками, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 23 червня 1998 року по даний час, відповідач ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 12 вересня 2016 року, що стверджується випискою з ЄДРПОУ. (т.1 а.с.77, 96)

До суду не надано доказів витрат ОСОБА_1 за вищевказаним договором інвестування.

Довідка про обсяг виручки ФОП ОСОБА_1 за рік не може бути визнана доказом отриманого доходу, який був інвестований апелянтом у нежитлове приміщення.

При цьому, за наданими до суду доказами ОСОБА_2 працювала в МП «Амарант» з 23 липня 2012 року на посаді менеджера, з 23 грудня 2014 року по 26 грудня 2016 року на посаді директора, тобто перебувала офіційно в трудових відносинах з МП «Амарант» та отримувала заробітну плату.(т. 1 а.с.78, 96-100)

Тому, колегія суддів відхилила відповідні доводи апелянта про набуття приміщень за фінансування ОСОБА_1 і відсутність у ОСОБА_24 самостійних доходів на придбання вищевказаного майна.

Право власності на спірне нежитлове приміщення набуто і зареєстровано на ім'я ОСОБА_2 в той час, коли сторони разом не проживали, спільного господарства не вели.

Крім того, відповідачка ОСОБА_2 зазначала, що магазин придбаний нею для підприємницької діяльності, яку вона здійснювала і здійснює дотепер, купила за позичені і особисті кошти, отримані від підприємницької діяльності. Такі пояснення відповідачки стосовно здійснення ОСОБА_2 підприємницької діяльності у придбаному магазині підтвердили допитані судом свідки.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

При цьому майном користується приватний підприємець, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року N 6-79цс13.

Також у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі N 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

У зв'язку з наведеним у разі доведення, що спірний магазин набуто підприємцем за час шлюбу і за спільні кошти, якщо він використовується ОСОБА_2 у підприємницькій діяльності, то він поділу не підлягає, проте у випадку доведеності набуття цього майна як спільного майна за час проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу і за спільні кошти, зазначене майно враховується при поділі іншого майна.

Позивач у позовній заяві просив поділити між сторонами вищевказаний магазин, виділивши позивачу Ѕ його частину.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання вищевказаного приміщення предметом поділу та відмовив в позові.

До суду не надано будь-яких доказів придбання (набуття прав) та належності до спільного майна побутової техніки: холодильник SAMSUNG RL55TTE2C1/BWT; телевізор SAMSUNG LED TV32 (6/100); телевізор SAMSUNG LED TV50 (5series); телевізор LG 37LCDTV, не встановлено таких і в судовому засіданні.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про поділ вищезазначеного майна.

Відповідно до частин 4 і 5 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За роз'ясненнями, що містяться в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя /одного з них/ до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідна правова позиція висловлена і Верховним Судом України в постанові від 18.01.2017 року у справі № 6-2565цс16.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виділ йому рухомого і нерухомого майна та стягнення із ОСОБА_2 406 512 грн. компенсації в спільно набутому майні та залишив спірне майно у спільній частковій власності сторін.

Щодо судового збору.

У позовній заяві, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 заявлено вимоги про:

- встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2009 року по 08 січня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2

- визнання майна набутого під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2009 року по 08 січня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме квартири в житловому будинку, загальною прощею 68,6 м.кв., житлова площа 42,5 м.кв., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 675 000 грн., нежитлового приміщення (магазин), загальною площею 33,5 м.кв., що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 вартістю 476 000 грн., автомобіль марки Mazda CX7, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 297 000 грн., автомобіль марки ГАЗ, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 60 000 грн., автомобіль марки RENAULT, 2015 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 вартістю 290 000 грн. із залишком по кредиту 145023.61 грн., та побутову техніку холодильник SAMSUNG RL55TTE2C1/BWT, телевізор SAMSUNG LED TV32 (6/100), телевізор SAMSUNG LED TV50 (5series), телевізор LG 37LCDTV загальною вартістю 46 000 грн., їх спільною сумісною власністю;

- виділення ОСОБА_1 автомобіля ГАЗ, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2;

- виділення ОСОБА_1 автомобіля RENAULT, 2015 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3;

- виділення ОСОБА_1 1/2 частини нежитлового приміщення (магазин), загальною площею 33,5 м. кв., що розташоване за адресою: АДРЕСА_4;

- стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації в спільно набутому майні, згідно наданого розрахунку, що становить 50% його вартості, а саме 406 512 грн. (т.1 а.с.3-4, 23-24)

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 заявлено вимоги про:

- визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1;

- визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на нежитлове приміщення (магазин), загальною площею 33,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_4;

- визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль Mazda CX7, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1. (т.1 а.с.70-73)

За таких обставин, зважаючи на положення пп. 1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4, ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви підлягав до сплати судовий збір:

ОСОБА_1 у розмірі 9 280 грн., з яких:

- 8000 грн. - відповідно до позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 майнового характеру (60 000 грн. + 290 000 грн. + 406 512 грн. + 238000 грн., що складає 994512,00 грн. - ціна позову з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог х 1% - ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру = 9945,12 грн., що більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2017 року, тому 1600 грн. х 5 максимальна ставка за вищевказаними позовними вимогами);

- 1280 грн. відповідно до позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 немайнового характеру - встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2009 року по 08 січня 2017 року, а також визнання майна набутого під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу спільною сумісною власністю - квартири за адресою: АДРЕСА_1, нежитлового приміщення (магазин) за адресою: АДРЕСА_4, автомобіля марки RENAULT, р.н. НОМЕР_4, холодильника SAMSUNG RL55TTE2C1/BWT, телевізора SAMSUNG LED TV32 (6/100), телевізора SAMSUNG LED TV50 (5series), телевізора LG 37LCDTV (1600 грн. - прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2017 року х 0,4 - ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру х 2 вимоги);

ОСОБА_2 у розмірі 8000 грн. (675 000 грн. + 476 000 грн. + 297 000 грн., що складає 1448000,00 грн. - ціна позову х 1% - ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру = 14480 грн., що більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2017 року, тому 1600 грн. х 5 максимальна ставка за вищевказаними позовними вимогами).

За подання до суду позовної заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 5440 грн., а ОСОБА_2 за подання зустрічної позовної заяви сплачено 4800 грн. судового збору, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями. (т. 1 а.с.2, 25, 26, 69)

Таким чином, ОСОБА_1 за подання до районного суду позовної заяви та ОСОБА_2 за подання до суду зустрічної позовної заяви сплатили судовий збір у неповному (неналежному) розмірі. При цьому, колегія суддів враховує, що питання розподілу судових витрат чи стягнення судового збору на користь держави за розгляд справи районним судом може бути вирішено судом першої інстанції в порядку ст. 270 ЦПК України.

Тому, ухвалою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року був наведений розрахунок із визначенням розміру судового збору, що підлягав сплаті в сумі 19 008 грн., виходячи із зазначеної апелянтом вартості майна, яке б мало бути предметом поділу. (т. 2 а.с. 3-7)

Під час розгляду справи апеляційним судом з урахуванням меж доводів поданої позивачем апеляційної скарги, ОСОБА_1 оскаржував відмову в задоволенні позовних вимог встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня 2015 року до 08 січня 2017 року (одна вимога немайнового характеру за якою ставка судового збору - 640 грн.), відмову у визнанні спільним майном подружжя нерухомого майна (квартири в житловому будинку, загальною прощею 68,6 м.кв., житлова площа 42,5 м.кв., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 675 000 грн., нежитлового приміщення (магазин), загальною площею 33,5 м.кв., що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 вартістю 476 000 грн.), відмову у виділенні позивачу Ѕ частини вищевказаного нежитлового приміщення (магазину) за адресою: АДРЕСА_4, відмову суду визнати спільним майном побутову техніку холодильник SAMSUNG RL55TTE2C1/BWT, телевізор SAMSUNG LED TV32 (6/100), телевізор SAMSUNG LED TV50 (5series), телевізор LG 37LCDTV), вартість Ѕ частини майна якого визначена позивачем ОСОБА_1 складає 598 500 грн., а також відмову в стягненні 406 512 грн. - компенсації вартості Ѕ частини усього набутого сторонами майна та задоволення зустрічних позовних вимог про визнання права власності ОСОБА_2 на квартиру в житловому будинку, загальною прощею 68,6 м.кв., житлова площа 42,5 м.кв., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 675 000 грн., нежитлового приміщення (магазин), загальною площею 33,5 м.кв., що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 вартістю 476 000 грн.).

Розмір судового збору складає 16 087.50 грн., з яких: 704 грн. (640 грн. судового збору за немайнову вимогу х 110%) + 6 583.50 (598 500 грн. х 1%= 5985 грн. х 110% ) грн. майнові вимоги за первісним позовом + 8800(675000 грн. + 476000 грн.) х 1% = 11510 грн., що є більшим максимального розміру судового збору, встановленого Законом, тому 1600 грн. х 5) грн. майнові вимоги за зустрічним позовом х 110% ставка судового збору за подачу апеляційної скарги).

Тому, доводи представника ОСОБА_1 - адвоката Швецової Н.Ю. про надмірну сплату апелянтом судового збору за подачу апеляційної скарги, суд визнав обґрунтованими. Враховуючи вищевикладене, апелянту слід повернути надмірно сплачені ним за подачу апеляційної скарги 2 920 грн. 50 коп. (19008 грн. - 16087.50 грн.)

За таких обставин, рішення районного суду є законним і обґрунтованим, доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судом рішення, тому з огляду на вимоги ст. 375 ЦПК України, колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2017 року - залишити без змін.

Зобов'язати Головне Управління Державної казначейської служби України у місті Києві повернути ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_8, суму зайво сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору у розмірі 2 920 (дві тисячі дев'ятсот двадцять) грн. 50 коп., сплаченого за квитанцією № 18468780 від 21 листопада 2018 року (отримувач УК у Солом.р-ні/Соломян.р-н, , п/р 0024, МФО 899998).

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 28 лютого 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова