Справа № 444/175/19
Провадження № 2/444/655/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2019 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Ясиновський Р. Б.,

секретар судового засідання Реміцька І.П.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Жовква цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Жовківського району Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги мотивують тим, що в серпні 1996 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ВАТ «Яворівське заводоуправління будівельних матеріалів» було укладено договір, відповідно до якого позивачі здійснювали охорону території заводу, а завод для проживання надав їм будинок.

Зазначають, що за власні кошти позивачі оплачують рахунки на електропостачання, які відкриті на їх прізвища. З 2000 року ОСОБА_1 зареєстрований в даному будинку, про що свідчить штамп у його паспорті.

Згідно довідки ОСОБА_3 сільської ради Жовківського району від 17.01.2019 року № 85, ОСОБА_2 разом з членами своєї сім»ї проживає в адмінбудинку ВАТ «Яворівське заводоуправління будівельних матеріалів» без реєстрації з 1998 року і по даний час.

Відповідно до довідки ОСОБА_3 сільської ради від 17.01.2019 року № 83, адмінбудинок ВАТ «Яворівське заводоуправління будівельних матеріалів» в с. Потелич не знаходиться у комунальній власності. З часу, коли позивачі почали проживати в даному будинку, вони намагалися врегулювати питання документального оформлення даного будинку. У 2004 році ВАТ «Яворівське заводоуправління будівельних матеріалів» продало їм даний будинок, як будівельні матеріали, про що свідчать накладні № 2607, 2608 та квитанції про оплату від 29 грудня 2004 року за будівельні матеріали. З 1998 року у нікого до позивачів не виникало жодних претензій щодо володіння вищезгаданим майном. Фактично з 1998 року позивачі ремонтують, обслуговують будинок та прибудинкову територію. Вказують, що житловий будинок між ними поділено на дві частини, зроблено 2 входи. Частина будинку, яку займає ОСОБА_2 становить 44/100 частини будинку, а частина будинку, яку займає ОСОБА_1 становить 56/100 частини будинку.

Стверджують, що вони тривалий час намагалися зареєструвати за собою право власності на згадане нерухоме майно. Однак через ряд змін в законодавстві на підставі наявних документів це зробити неможливо. На сьогодні це зробити неможливо через те, що угода не є нотаріально посвідчена, а попередній власник, у якого купили будівлю, припинив свою господарську діяльність. У зв"язку із чим позивачі звернулися до суду та просять визнати за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно: 44/100 частини житлового будинку загальною площею 132.2 кв.м., житловою площею 92.5 кв.м., що знаходиться в с. Потелич по вул. Центральна, Жовківського району, Львівської області та визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно: 56/100 частини житлового будинку загальною площею 132.2 кв.м., житловою площею 92.5 кв.м., що знаходиться в с. Потелич по вул. Центральна, Жовківського району, Львівської області.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в підготовче судове засідання не з"явилися, хоча про час та місце розгялду справи були повідомлені належним чином, однак подали на адресу суду заяви, в яких просять розгляд справи проводити у їх відсутності, позовні вимоги підтримують.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Жовківського району Львівської області в підготовче судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак подав на адресу суду листа, в якому просить розгляд справи проводити у відсутності представника сільської ради, позовні вимоги визнає.

А тому, судом вирішено розгляд справи проводити за відсутності сторін по справі та на підставі поданих до суду доказів.

Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 3 ст. 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Так як відповідач визнав позов, суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Ч. 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ч. 1 статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із позовної заяви вбачається, в серпні 1996 року між позивачами та ВАТ «Яворівське заводоуправління будівельних матеріалів» було укладено договір, відповідно до якого вони здійснювали охорону території заводу, а завод для проживання надав їм для проживання будинок.

Позивачі за власні кошти оплачую рахунки за використану електроенергію. Квитанціями про оплату за спожиту електроенергію в період 2014-2017 роки стверджується, що особовий рахунок з обліку за спожиту електроенергію відкрито на ОСОБА_1 за адресою с.Потелич, вул.Центральна. Квитанціями про оплату за спожиту електроенергію стверджується, що особовий рахунок з обліку за спожиту електроенергію з 2004 року відкрито на ОСОБА_2 за адресою с.Потелич, вул.Центральна.

З копії паспорта громадянина України КВ 701045, виданого 22.05.2001 року Жовківським РВ УМВС України у Львівській області на ім»я ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 по вул Центральній з 16.11.2000 року.

Згідно копії довідки ОСОБА_3 сільської ради від 17.01.2019 року № 85 вбачається, що ОСОБА_2 разом з членами своєї сім»ї почали проживати з 1998 року без реєстрації в адмінбудинку кахельного заводу ВАТ «Яворівське заводоуправління будівельних матеріалів» в с.Потелич по вул. Миру Жовківського району Львівської області без реєстрації і проживають по даний час.

Відповідно до копії довідки ОСОБА_3 сільської ради від 17.01.2019 року № 83, адмінбудинок колишнього кахельного заводу ВАТ «Яворівське заводоуправління будівельних матеріалів» в с. Потелич по вул. Миру Жовківського району Львівської області не знаходиться у комунальній власності територіальної громади ОСОБА_3 сільської ради Жовківського району Львівської області.

Відповідно до довідки ОСОБА_3 сільської ради Жовківського району Львівської області від 22.01.2019 року № 107 вбачається, що дійсно поштову адресу колищнього кахельного заводу адмінбудинку ВАТ "Яворівського заводоуправління будматеріалів" в с. Потелич Жовківського району Львівської області, вважати дійсною: с. Потелич, вул. Центральна Жовківського району Львівської області. Раніше вказану в довідках ОСОБА_3 сільської ради поштову адресу с. Потелич вул. Миру вважати недійсною.

З позовної заяви вбачається, що з часу, коли позивачі почали проживати в даному будинку, відтоді намагаються врегулювати питання документального оформлення даного будинку.

У 2004 році ВАТ «Яворівське заводоуправління будівельних матеріалів» продало позивачам даний будинок, як будівельні матеріали, про що свідчать копії накладних № 2607,2608 та копія квитанції про оплату від 29 грудня 2004 року за будівельні матеріали.

Позивачі намагалися зареєструвати за собою право власності на згадане нерухоме майно. Однак через зміни в законодавстві на підставі наявних документів це зробити неможливо. На сьогодні це зробити неможливо, оскільки угода не є нотаріально посвідчена, а попередній власник, у якого купили будівлю, припинив свою господарську діяльність.

З 1998 року до позивачів не виникало жодних претензій щодо володіння згаданим майном. Фактично з 1998 року позивачі самі ремонтують, обслуговують будинок та прибудинкову територію. Житловий будинок між ними поділено на дві частини, зроблено 2 входи. Частина будинку, яку займає ОСОБА_2 становить 44/100 частини будинку. Частина будинку, яку займає ОСОБА_1 становить 56/100 частини будинку.

Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 208 Цивільного кодексу України, у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Статтею 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч.2 ст.218 Цивільного кодексу України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Згідно ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інше речове право», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.

З врахуванням того, що відповідач визнає позов, а також з врахуванням встановленого під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що між позивачами та ВАТ «Яворівське заводоуправління будматеріалів» було укладено договір купівлі-продажу адмінбудинку. Покупці виконали всі істотні умови договору, а саме сплатити кошти за придбане нерухоме майно. Продавець передав їм придбане майно, яким вони користуються до сьогоднішнього дня.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст.392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2.

Керуючись ст. ст. 23, 141, 200, 247, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1 право власності на нерухоме майно: 44/100 частини житлового будинку загальною площею 132.2 кв.м., житловою площею 92.5 кв.м., що знаходиться в с. Потелич по вул. Центральна, Жовківського району, Львівської області.

Визнати за ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_2 право власності на нерухоме майно: 56/100 частини житлового будинку загальною площею 132.2 кв.м., житловою площею 92.5 кв.м., що знаходиться в с. Потелич по вул. Центральна, Жовківського району, Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, подається до Львівського апеляційного суду через Жовківський районний суд Львівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Текст повного рішення складено 28.02.2019 року.

Суддя: Ясиновський Р. Б.