Справа № 589/4627/18
Провадження № 2/589/648/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2019 року м. Шостка

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області в особі головуючого судді Лєвші С.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (письмове провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Служба термінового кредитування» про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИВ:

31 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулось до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Служба термінового кредитування» (далі ТОВ «Служба термінового кредитування») про визнання недійним пункт 6.2 Кредитного договору №22 (далі Договір-1) укладеного 27.04.2014 між нею та ТОВ «Служба термінового кредитування».

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27 квітня 2014 року між нею та ТОВ «Служба термінового кредитування» був укладений Договір №522, відповідно до умов якого вона отримала від відповідача кредитні кошти на споживчі цілі в сумі 1 200,00 грн на строк до 10.05.2014 зі оплатою процентів за користування кредитом в сумі 336,00 грн. з умовою оплати процентів у строк до 10.05.2014.

Вказані кредитні кошти вона використала для проходження медичного обстеження та лікування загострення хвороби свого хворого серця.

10.05.2014 року оплатила проценти за користування кредитом в сумі 336,00 грн., у звязку з чим вказаний договір був пролонгований строком до 07.06.2014 року.

Але, з червня 2014 року і надалі позивач не змогла виплачувати кредит, у звязку з виникненням фінансових труднощів, повязаних із витрачанням коштів на лікування.

16.05.2018 ТОВ «Служба термінового кредитування» звернулось до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовною заявою до неї про стягнення боргу за Кредитним договором № 22 від 27.04.2014 в сумі 37 803,62 грн, який складається з 1 200,00 грн. - основного боргу, 336,00 грн - проценти за договором, 34 488,00 грн - пеня за договором. В позові ТОВ «Служба термінового кредитування» вказало, що свої зобовязання по наданню кредитних коштів виконало, а позивач свої зобовязання щодо повернення отриманих грошових коштів в розмірі 1 200,00 грн, а також процентів за користування кредитом не виконала, тому відповідно до п. 6.2 договору у разі несвоєчасного повернення Позичальником обумовленої суми кредиту, до нього застосовуються штрафні санкції у вигляді неустойки - пені з розрахунку 2 % за кожен день прострочення за розрахунком: період нарахування - 08.06.2014 - 14.05.018; сума заборгованості - 1 536 грн; кількість днів прострочення - 1 437; сума пені - 34 488,00 грн.

Позивач, вважає, що нарахована пеня за невиконання умов Договору перевищує суму основної заборгованості по тілу кредиту в 29 разів, а тому пункт 6.2. Договору-1 не відповідає чинному законодавству України, значно збільшує заборгованість за Договору-1 і призводить до дисбалансу її прав та обовязків як споживача, а тому є недійсним.

05 листопада 2018 року ухвалою суду прийнято справу до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення осіб, у якій роз'яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали та направлена відповідачу за місцем його реєстрації.

Не погодившись із позовом відповідач ТОВ «Служба термінового кредитування», 27 листопада 2018 року подав до суду письмовий відзив в якому вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1, щодо визнання п.6.2. Договору-1 недійсним є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. На обґрунтування свого заперечення зазначають, що умови визнання договору дійсним зазначені у ст. 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), та наведено вичерпний перелік умов, при дотриманні яких договір буде дійсним.

Позивачем не надано жодних доказів, які б були підставою для визнання правочину недійсним, як того вимагає чинне законодавство України, а саме, ст. 203, 215 ЦК України.

Вважають, що, згідно зазначеного вичерпного переліку умов - договір укладений між ТОВ «Служба термінового кредитування» та ОСОБА_1 - є дійсним, так як додержані всі вимоги законодавства.

Позивач ОСОБА_1 04 грудня 2018 року до суду надала відповідь на відзив в якому зазначила, що умови п. 6.2. вказаного Договору-1, укладеного між сторонами, вважає несправедливими, так як порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, що значно збільшує заборгованість за Договором-1. Спираючись на вимоги ч.3 п.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», яким передбачено, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції") у разі невиконання ним зобовязань за договором, є несправедливими умовами, що можуть бути визнані недійсними.

Вважає, що ставка пені, завищена у порівнянні з граничним розміром пені, який передбачений положеннями ч.2 ст.21 Закону України «Про споживчий кредит» та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», яким встановлений граничний розмір пені за прострочення платежу - не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня. Угода сторін про встановлення більшого розміру пені є недійсною у частині перевищення встановленого законом граничного розміру пені. Таким чином порушені її права як споживача.

Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі, не надходили.

Крім того, відповідно до ч.13 ст.7 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Служба термінового кредитування» було укладено Договір-1, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 1200,00 гривень на споживчі цілі. Строк надання кредиту до 10.05.2014. Договір вважається укладеним і набуває чинності з моменту надання кредитодавцем позичальнику кредиту і діє до повного погашення кредиту та відсотків за кредитом. Позичальник підтвердив своїм підписом згоду на умови кредитування відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, із пункту 6.2 цього Договору вбачається, що за порушення строків повернення кредиту сплачувати Кредитодавцю неустойку у вигляді пені з розрахунку 2(два) відсотки від суми кредиту, що вказана в п. 1.2 цього Договору за кожен день прострочення платежу за кредитним договором. (а.с.10)

З копії позовної заяви ТОВ «Служба термінового кредитування» до ОСОБА_1 про стягнення боргу в сумі 37803 грн 62 коп., який складається, з 1 200,00 грн. - основного боргу, 336,00 грн. - проценти за договором, 34 488,00 грн. - пеня за договором та про стягнення з відповідача судових витрат в сумі 1779 грн 62 коп. (а.с.13,14)

Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 08 червня 2018 року по вищевказаному позову відкрито провадження та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. (а.с.15)

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 3) сплата неустойки.

Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Як роз'яснено п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Так, в обґрунтування несправедливості умов Договору-1 сторона позивача посилається на те, що нарахована пеня в сумі 34488 грн 00 коп. за невиконання умов Договору-1 перевищує суму основної заборгованості по тілу кредиту в 29 разів, тому позивач вважає, що п.6.2 Договору-1 не відповідає чинному законодавству України, значно збільшує заборгованість за ним та призводить до дисбалансу її прав та обовязків.

Відповідно до п. 6.2 Договору, за порушення строків повернення кредиту, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені з розрахунку 2 (два) відсотки від суми кредиту, що вказана в п. 1.2 Договору-1 за кожен день прострочення платежу за кредитним договором. (а.с.10)

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Виходячи із загальних умов, укладеного між сторонами Договору-1, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, розміру пені в разі порушення умов виконання Договору-1, застосування можливості дострокового стягнення за цим договором. При цьому, позивачем підписано вказаний Договір-1 на кожному аркуші договору, що свідчить про ознайомлення з умовами кредитного договору та виразу повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними у ньому.

Як зазначає позивач в позовній заяві, то вона сплатила проценти за користування кредитом в сумі 336 грн 00 коп., у звязку з чим вказаний Договір був пролонгований строком до 07.06.2014, та вже з червня 2014 року позивач не змогла виплачувати кредит.

Пунктом 5.2.1 Договору-1 передбачено право позичальника звертатись до кредитодавця з заявою про надання розстрочення щодо повернення кредиту. Пунктом 5.2.2 Договору-1 позичальник також, має право протягом чотирнадцяти календарних днів з моменту укладення цього Договору-1 відкликати свою згоду на укладення даного Договору без пояснень причини в порядку та у випадках, передбачених ч. 6,7 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». У цьому випадку позичальник повертає кредитодавцю суму кредиту, проценти за користування кредитом, нараховані за період починаючи з дати видачі кредиту і закінчуючи датою повернення кредиту, але у будь-якому разі не менше як за 5 (пять) днів користування кредитом.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 таким правом не скористалась, що призвело до прострочення строків повернення кредиту.

Крім того, відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний, зокрема, повідомити споживача у письмовій формі про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Саме ненадання відповідної інформації до укладення договору може бути предметом оскарження на підставі цієї норми закону. Уклавши кредитний договір позичальник погодився на обсяг інформації та на його умови, у зв'язку з чим визнання умов договору недійсними та внесення доповнень до нього в односторонньому порядку є безпідставними.

Крім того, суд звертає увагу на те, що станом на 27.04.2014 (дата укладання Договору-1) діяла облікова ставка Національного банку України, яка становила 9,50 відсотків.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, при підписанні спірного Договору-1 позивач погодилась з його умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечується стороною позивача, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, обставин для визнання пункту 6.2. Договору-1 несправедливими, також не було надано, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що умови цього договору не суперечать принципу добросовісності, у зв'язку з чим підстав для визнання зазначеного пункту Договору-1 недійсними, судом не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Але враховуючи вимоги ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Служба термінового кредитування» про визнання недійсним пункт 6.2. Договору №22 від 27.04.2014, в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.203, 215, 627, 1054 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Служба термінового кредитування» про визнання недійсним пункт 6.2. Договору №22 від 27.04.2014 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Сумського апеляційного суду через Шосткинський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_3