КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 754/1492/17
Головуючий у першій інстанції - Грегуль О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно, поділ спільного майна,

та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого до шлюбних відносин та поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, відповідно до якого, з урахуванням заяви про часткове залишення без розгляду позовних вимог, просив встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 16 червня 2010 року; визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, визнати за ним право на 1/2 частину вказаної квартири, витрати понесені ним по сплаті судового збору покласти відповідачку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 01 жовтня 2010 року укладено шлюб між позивачем та відповідачем. Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року, яке набрало законної сили 13 грудня 2016 року.

Разом з тим позивач зазначає, що він та ОСОБА_3 проживали разом без реєстрації шлюбу ще з початку 2010 року, а починаючи з 02 червня 2010 року позивач разом із відповідачем та її дитиною орендували квартиру АДРЕСА_2, де разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, несли спільні витрати.

Попередній шлюб позивача із ОСОБА_6 був розірваний на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 червня 2010 року, яке набрало законної сили 15 червня 2010 року, а тому починаючи з 16 червня 2010 року він не перебував в іншому зареєстрованому шлюбі.

Під час спільного проживання сторін, позивач позичив кошти на придбання власного житла для майбутньої родини та проведення ремонтних робіт в зазначеній квартирі. Позивач зазначає, що через проблеми із колишньою дружиною не міг оформити право власності на квартиру на своє ім'я, тому було прийнято рішення здійснювати оформлення права власності на відповідачку, оскільки до початку спільного проживання відповідач із сином проживала у квартирі колишнього чоловіка, адже власного житла не мала.

02 вересня 2010 року відповідач уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Позивач також вказує, що на день укладення договору купівлі-продажу сторонами вже було подано заяву про реєстрацію шлюбу до Відділу реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві. Тому вважає, що спірне майно було придбано в період спільного проживання з відповідачем, за позичені позивачем кошти, які віддавались вже спільно сторонами в зареєстрованому шлюбі, а тому вказане спірне майно є об'єктом спільної сумісної власності і він має право на 1/2 частину вказаного нерухомого майна.

06 квітня 2017 року ОСОБА_3, в особі свого представника ОСОБА_7, подала зустрічну позовну заяву, відповідно до якої, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог (т.2, а.с. 84), просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 зазначала, що твердження ОСОБА_2 про спільне проживання з початку 2010 року та щодо спільної оренди квартири з червня 2010 року не відповідає дійсності, адже свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та його колишньою дружиною ОСОБА_6 датоване 24 червня 2010 року. Також зазначає, що позивачем за первісним позовом не надано жодних доказів на підтвердження оплати вартості оренди квартири чи укладення договору на таку оренду.

Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що починаючи із 1994 року мала постійний дохід, збереження на банківських рахунках та кошти в готівці, також на придбання власної квартири фінансову допомогу позивачу за зустрічним позовом надали батьки.

Попри все, позивач за зустрічним позовом вказує, що на час придбання квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_2 мав фінансові труднощі, адже перебував у судових процесах із своєю колишньою дружиною. В таких процесах було встановлено факт того, що на той момент ОСОБА_2 не мав в розпорядженні жодних фінансових ресурсів.

Позивач за зустрічним позовом, вказує, що 02 вересня 2010 року саме між нею та Київською міською державною адміністрацією укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, а оплату відповідно до умов договору проведено до його укладення 11 серпня 2010 року. Таким чином, оплата за квартиру АДРЕСА_1 була проведена ще до подачі сторонами заяви про реєстрацію шлюбу.

З врахуванням викладеного, відповідачка просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити поданий нею зустрічний позов, визнавши за нею прав власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, як таку, що придбана подружжям в період шлюбу за її згодою на спільні кошти подружжя.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, припинивши право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Понесені ОСОБА_2 судові витрати покладено на ОСОБА_2

Понесені ОСОБА_3 судові витрати покладено на ОСОБА_3

Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

ОСОБА_2 не погоджується із висновком суду щодо ненадання сторонами конкретних та беззаперечних правових доказів, що «сторони з 16 червня 2010 року і до реєстрації між ними 01 жовтня 2010 року шлюбу проживали однією сім'єю і між ними склались усталені відносини, що притаманні подружжю». Вважає, що при цьому в рішенні не обґрунтовано та не мотивовано якими правовими підставами суд керувався, коли не взяв до уваги покази свідків, докази, що були надані ним на підтвердження вказаних обставин. Зазначає, що в матеріалах міститься достатньо доказів, які підтверджують факт спільного проживання сторін, які судом не оцінені відповідно до норм процесуального законодавства та не надано відповідного мотивування неприйняття вказаних доказів та заперечень щодо позову відповідачки.

Зокрема, апелянт звертає увагу, що квартиру АДРЕСА_3 було придбано 30 серпня 2012 року хоч і в період шлюбу, але за його особисті кошти, виручені від продажу ним 17 серпня 2012 року власної квартири, що була ним придбана ще у 1996 році.

Також зазначає, що відповідач за зустрічним позовом на час вчинення купівлі-продажу вищевказаних квартир перебувала у декретній відпустці, та спільних грошових коштів у родини не було.

Апелянт наголошує, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 липня 2019 року встановлено факт відсутності технічного запису судового засідання від 06 лютого 2018 року на якому відповідачкою частково визнавалися факти спільного проживання подружжя та ведення ними спільного господарства. Посилаючись на практику Верховного Суду, вважає, що зазначене тягне за собою безспірне скасування рішення.

Окрім того, в апеляційній скарзі також наголошується, що висновки суду щодо перебування ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 в період з 16 червня 2010 року по 24 червня 2010 року не відповідають дійсності, оскільки станом на 15 червня 2010 року він був розлучений рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 червня 2010 року, яке вступило в силу 15 червня 2010 року.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги ОСОБА_2, а у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Представник відповідачки у справі ОСОБА_3, адвокат ОСОБА_8 подала відзив на зазначену апеляційну скаргу позивача та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відзив мотивований тим, що рішення суду ухвалено на підставі наданих сторонами та досліджених судом доказах, яким надано відповідну правову оцінку, доводи, викладені в апеляційній скарзі, зазначених у рішення суду висновків не спростовують.

При апеляційному розгляді справи позивач у справі ОСОБА_2 та його представник підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, оскільки вважають рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без відповідної оцінки наданих доказів, як в частині встановлення факту спільного проживання та придбання квартири АДРЕСА_1, так і з порушенням норм матеріального права в частині придбання квартири АДРЕСА_3 за особисті кошти позивача.

Відповідачка ОСОБА_3. та її представник ОСОБА_8 заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити без задоволенні апеляційну скаргу позивача, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що відповідачка у справі ОСОБА_3 (до шлюбу з позивачем ОСОБА_3) перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, який розірвано 30 березня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 30 березня 2006 року (а.с. 10 т.1).

ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який розірвано 24 червня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 24 червня 2010 року (а.с. 11 т.1) .

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище: ОСОБА_3) зареєстрували шлюб 01 жовтня 2010 року, що підтверджується виданим повторно свідоцтвом про шлюбу від 07 жовтня 2011 року та який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року (а.с.12, 13 т.1).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2010 року, ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 (а.с.15 т.1).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 31 серпня 2012 року ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_3 (а.с.87-92 т.1).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо встановлення факту спільного сумісного проживання з ОСОБА_3 з 16 червня 2010 року до реєстрації шлюбу 01 жовтня 2010 року, та відмовляючи у визнанні спільним сумісним майном квартири АДРЕСА_1 та у задоволенні вимог щодо права позивача на 1/2 частину вказаної квартири за позивачем, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявленим позовним вимогам.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що вказана квартира була придбана позивачем у період шлюбу із відповідачкою у справі за спільні кошти, а належних та допустимих доказів, що кошти, які позивач отримав від продажу ним 17 серпня 2012 року квартири АДРЕСА_4, були витрачені саме на придбання спірної квартири до суду надано не було.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За приписами частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивач не довів факт проживання з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, а також придбання квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, не звернув уваги на те, що матеріали справи свідчать про проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 16 червня 2010 року по 01 жовтня 2010 року - часу укладення шлюбу, та періоду коли була придбана та оформлена на відповідачку квартира АДРЕСА_1.

Так, відмовляючи у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивач до 24 червня 2010 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, а тому встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_3 в цей період є неможливим.

Однак, даний висновок суду першої інстанції зроблений з порушенням норм матеріального права.

Так, відповідно до ч.2 ст. 114 СК України уразі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 червня 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було розірвано і рішення суду набрало законної сили 15 червня 2010 року. Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що з 15 по 24 червня 2010 року позивач перебував у попередньому шлюбу не відповідає дійсності.

Відповідно до вимог п.2 ч.4 ст. 265 ЦПК України в мотивувальній частині рішення судом зазначають докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Звертаючись до суду із позовом та обґрунтовуючи свої вимоги щодо спільного проживання з відповідачкою та придбання квартири АДРЕСА_1 за спільні сумісні кошти, позивач у справі ОСОБА_2 на підтвердження вказаних обставин надавав письмові докази та за його клопотання були допитані з цього приводу свідки, показам яких судом оцінки не надано, а лише зазначено узагальнений висновок, що вказані свідки однозначно та достовірно не підтвердили факт спільного проживання сторін як подружжя.

Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що 02 червня 2010 року позивач у справі ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_10 договір оренди квартири АДРЕСА_2 для власного проживання та проживання членів сім'ї ОСОБА_3, ОСОБА_20. ( а.с. 106-114 т.1)

Допитаний судом 08 травня 2018 року в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 підтвердив факт здачі позивачу належної його дружині квартири, а також підтвердив, що він щомісяця приходив до вказаної квартири для огляду стану вказаної квартири та бачив позивача і відповідача у вказаній квартирі, та сприймав їх як сім'ю.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_13 також підтвердив, що він проживав на одній сходовій площадці із позивачем та відповідачем по вулиці Лісківській, 5а в м. Києві і також підтвердив факт постійного проживання у вказаній квартирі сторін у вказаній справі саме в період з червня по жовтень 2010 року.

Свідок ОСОБА_14 під час допиту в суді також підтвердила факт спільного проживання позивача та відповідачки у квартирі АДРЕСА_2 в період літа 2010 року, у зв'язку з тим, що вона вела бухгалтерський облік на підприємстві позивача та по роботі відвідувала квартиру, де вони проживали на той час та підтвердила факт спільного проживання позивача і відповідачка. При цьому ОСОБА_2 їй представляв відповідачку як майбутню дружину.

Довідкою №2038/16.5-09 виданою 04 квітня 2017 року Деснянським районним у місті Києві відділом Державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції у м. Києві підтверджується, що 06 липня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було подано заяву про державну реєстрацію шлюбу (а.с.86 т.1).

Зазначені докази відповідачкою не спростованні, а її заперечення щодо вказаних доказів колегією суддів оцінюються критично, враховуючи її зацікавленість у вирішенні вказаного спору.

Посилання відповідачки на письмові пояснення свідка ОСОБА_15, надані ним в кримінальному провадження не є належним доказом спростування факту укладення договору оренди квартири, оскільки зазначений свідок при розгляді вказаної справи не допитувався та не був безпосереднім учасником вказаних подій.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Розпискою від 09 серпня 2010 року підтверджується факт отримання позивачем у ОСОБА_16 грошових коштів в сумі 1150000 грн. з цільовим призначенням для придбання квартири. Та подальший розрахунок про повернення вказаних коштів у листопаді 2010 року під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що підтверджує спільність витрат на придбання вказаного нерухомого майна (а.с.79 т.1).

Факт повернення коштів подружжям ОСОБА_2 у період шлюбу підтверджується копією договору від 09 листопада 2010 року про надання безпроцентної грошової позики між ТОВ «АВТО-ФРАХТ-Ю.Г» та ОСОБА_2 на суму 1150000 грн. (а.с.150 т.1) з цільовим призначення для повернення отриманої раніше позики у ОСОБА_16, та документальними підтвердженнями щодо повернення вказаних коштів позичальнику (а.с.197-202 т.1).

Заперечення відповідачки щодо факту спільного проживання із позивачем у період із 16 червня 2010 року по дату державної реєстрації шлюбу із позивачем, 01 жовтня 2010 року, а також придбання спірної квартири АДРЕСА_1 не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Навпаки, позивачем спростовано вказані твердження відповідачки шляхом подання відповідних письмових доказів щодо фінансової неспроможності відповідачки за власні кошти придбати вище вказану спірну квартиру.

Так, зокрема стан доходів відповідачки на час укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, підтверджується інформаційною довідкою №1213/9/26-52-08-02-20 від 19 вересня 2017 року виданою ГУ ДФС у м. Києві Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві за період з 2005 по 2010 роки (а.с.50 т.2), довідками виданими центральною поліклінікою МВС України щодо заробітної плати ОСОБА_3 за 2009, 2010 року (а.с. 69,70) .

Однак вказаними доказами не підтверджується фінансова спроможність відповідачки сплатити вартість придбаної квартири в розмірі 769594 грн станом на 11 серпня 2010 року.

Посилання відповідачки на отримання частини вказаних коштів від колишньої свекрухи - ОСОБА_17 та сестри ОСОБА_18 належним чином не підтверджено, як і не підтверджено фінансову спроможність останніх щодо надання вказаних коштів у зазначеному відповідачкою розмірі.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що дійсно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали з 16 червня 2010 року до дати державної реєстрації шлюбу - 01 жовтня 2010 року спільно сумісно, вели спільне господарство та витрати і саме у вказаний період ними за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1, а тому на вказане майно поширюється положення ст. 60, 74 СК України.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи, що вищевказана квартира була придбана у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторонами, суд апеляційної інстанції вважає, що вказане майно належить їм на праві спільної сумісної власності, а їх частки є рівними.

Відтак наявні всі правові підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частини спірної квартири.

З урахуванням викладених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, не дав належну оцінку доказам у справі, неправильно визначив відповідні до них правовідносини та позбавив себе можливості правильно застосувати норми матеріального права, а тому, відповідно до норм ст. 376 ЦПК України, рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2

Щодо вирішення судом зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на Ѕ частині квартири АДРЕСА_3, то колегія судді вважає доводи апелянта про незаконність рішення суду в цій частині необґрунтованими, а рішення місцевого суду таким, що ухвалено з дотриманням норм процесуального законодавства та норм матеріального права.

Так, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається із матеріалів справи, 31 серпня 2012 року між ОСОБА_19, як продавцем, та ОСОБА_2, як покупцем, було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, вартість придбаного нерухомого майна становила 251779, 50 грн.

Із тексту вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що дане нерухоме майно купувалося позивачем в період шлюбу із відповідачкою ОСОБА_3 за її письмової згоди, як подружжям, та в спільну сумісну власність

Укладаючи, та підписуючи вказаний правочин позивач не заперечував зазначених обставин, не наполягав на оформленні вказаної квартири як особистого майна тим самим повністю погодився із статусом придбаного житла.

Доводи апелянта, що вказана квартира була придбана ним за кошти, які він отримав від продажу свого особистого майна, а саме квартири АДРЕСА_4, колегією суддів не приймаються, оскільки вказану правочини вчиненні не одночасно, а тому підтверджень що саме ці кошти позивачем були витрачені саме на придбання спірної квартири до суду надано не було.

Безпідставними є доводи апелянта в цій частині і щодо того, що в період придбання вказаної квартири відповідачка не працювала, так як перебувала у відпустці по догляду за дитиною, оскільки в силу вимог ст. 60 СК України це не позбавляє права відповідачки на частку у в казаному майні.

Розподіл вказаної квартири судом проведений у відповідності до положень ч.1 ст. 69, та ч.1 ст. 70 СК України, тому апеляційний суд вважає, що рішення місцевого суду щодо вирішення зустрічного позову ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права і підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В порядку розподілу судових витрат, відповідно до положень ч.13 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 13920 грн., що підтверджується відповідними квитанціями про витрати(а.с.1,2, 25 т.1, а.с.181 т.2 ).

Керуючись ст.60, 69, 70, 74 СК України, ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд ,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно, поділ спільного майна скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 16 червня 2010 року.

Визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1.

Визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 90,40 кв.м., житловою площею 50,70 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 13920 грн.

В решті частини рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Мотивований текст постанови виготовлено 04 жовтня 2019 року

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв