Дата документу 06.03.2019 Справа № 323/1550/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/912/19 Головуючий у 1-й інстанції: Фісун Н.В.
Є.У.№ 323/1550/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом. Зазначав, що ОСОБА_4 є власником двох земельних ділянок сільськогосподарського призначення, загальною площею 6, 4722 га, розташованих на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області. У вересні 2008 року сторони дійшли згоди щодо купівлі-продажу вказаних ділянок, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 від 30.09.2008, в якій вона зазначила, що зобовязується продати ОСОБА_3 належні їй ділянки після зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення, а також про отримання від нього 300 000,00грн. У випадку відмови від укладення договору відчуження відповідач зобовязалася повернути кошти в сумі 300 000,00грн. за першою вимогою. Після підписання вказаної заяви належні ОСОБА_4 земельні ділянки були передані йому в оренду. Проте, у березні 2016 р. ОСОБА_4 звернулася до нього із позовом про визнання недійсними договорів оренди, що фактично свідчить про її відмову від подальшого укладення договорів купівлі-продажу землі. На його вимогу про повернення 300 000,00грн., які фактично є авансом та які підлягають поверненню у звязку із відмовою продавця від укладенням договору купівлі-продажу, відповідач ніяк не відреагувала, кошти не повернула. Посилаючись на вказані обставини, просив суд на підставі ст. ст.570, 626, 635, 657, 546 ЦК України стягнути з ОСОБА_4 на його користь грошові кошти в сумі 300 000 грн. та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 листопада 2018 року відмовлено у задоволені позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заява ОСОБА_4, в якій вона зобовязалася продати землю ОСОБА_3 і засвідчила факт отримання від нього грошових коштів, за формою і змістом не відповідає вимогам ст.635 ЦК України, оскільки не містить всіх суттєвих умов попереднього договору. Позивачем не надано належних і допустимих доказів про відмову ОСОБА_4 від продажу земельних ділянок, а її звернення до суду із позовом про визнання недійсними договорів оренди землі не свідчить про відмову від раніше досягнутих домовленостей.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає, що між сторонами був укладений попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок, а кошти, які отримала продавець, є авансом. Оскільки продавець відмовилася від продажу землі, отримані нею кошти за попереднім договором на підставі ст.ст. 626, 635 ЦК України підлягають стягненню на користь покупця.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що не відмовляється від продажу своїх земельних ділянок позивачеві, проте відповідно до п. п.«б» п. 15 розділу 10 Перехідних положень ЗК України до набрання чинності Законом про обіг земель сільськогосподарського призначення не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що знаходяться у власності фізичних та юридичних осіб. Виходячи із приписів ЗК України, яким врегульовані питання продажу земель сільськогосподарського призначення, станом на день предявлення вимоги і звернення ОСОБА_3 до суду з відповідним позовом продаж таких земель заборонений, що унеможливлює укладення відповідного договору.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення зміні в частині правового обґрунтування причин відмови у позові.

За змістом статті 14 Конституції України, з якою кореспондуються приписи частин першої, другої статті 373 Цивільного кодексу України та статті 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із частинами першою - третьою статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Пунктом 15 підпункт «б» Перехідних положень ЗК України визначено, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктом «б» цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, в порядку, визначеному цим Законом.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктом «б» цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником двох земельних ділянок сільськогосподарського призначення, загальною площею 6,4722 га, розташованих на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району, Запорізької області, які з 2007 року перебували в оренді ТОВ «Преображенське», очолюваному ОСОБА_3

30.09.2008 ОСОБА_4 підписала заяву, адресовану компетентним органам, в якій зазначила про отримання від ОСОБА_3 300 000,00 грн. і довела до відома всіх зацікавлених осіб про свій обовязок продати останньому земельні ділянки площею 6,4742 га, розташовані на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області після зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення. У випадку відмови від укладення договору відчуження відповідач зобовязалася повернути кошти в сумі 300000,00 грн. за першою вимогою. Справжність підпису ОСОБА_4 на заява посвідчена ОСОБА_6, нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області. Факти, зазначені в заяві нотаріусом не перевірялися (а.с.5).

У березні 2016 ОСОБА_4 позивалася до ОСОБА_3 та ТОВ «Преображенське» з вимогами про визнання договорів оренди належних їй земельних ділянок недійсними з підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України (а.с.8-11).

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області і постановою Верховного Суду, позов ОСОБА_4 задоволено, визнані недійсними укладені сторонами договори оренди із застосуванням реституції.

14.08.2017 ОСОБА_3 направив ОСОБА_4 вимогу про повернення 300 000 грн., в якій зазначив про те, що звернення останньої до суду із вимогою про визнання недійсними договорів оренди він розцінює як фактичну відмову від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки в майбутньому (а.с.7).

Вимога отримана відповідачем 19.08.2017 року та залишена без задоволення.

На час вирішення справи у суді закон про обіг земель сільськогосподарського призначення не набрав чинності.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не дотримано вимог ст.635 ЦК щодо форми попереднього договору, оскільки в ньому відсутні такі суттєві умови, як ціна продажу. Крім того, на думку суду, позивачем не надано доказів на підтвердження факту відмови продавця від продажу землі.

Проте, недотримання сторонами форми попереднього договору і не надання покупцем доказів на підтвердження відмови продавця від укладення правочину не є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення авансу.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на момент досягнення сторонами згоди щодо продажу землі і передачі грошових коштів з метою забезпечення майбутнього правочину, діяла заборона на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а відповідні правочини щодо таких ділянок та в частині передачі прав на їх відчуження на майбутнє в силу закону є недійсними з моменту їх укладення. Отже, вказана заява згідно п.15 Перехідних положень ЗК України є нікчемною і такою, що не створює для ОСОБА_4 юридичних наслідків, крім тих, що повязані з її недійсністю.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках..

При цьому згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 49, 265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення 300 000 грн. авансу, позивач з посиланням на норми ст.ст.626, 629, 635, 546, 570 ЦК України вказував про відмову продавця від укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок у майбутньому.

Вимоги про повернення виконаного за нікчемним правочином або про витребування безпідставно отриманих коштів позивач суду не заявляв.

Зважаючи на те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, а апеляційний суд згідно із приписами ст.ст.49, 175,265, 367 ЦПК України не наділений повноваженнями змінювати підстави позову, вимоги покупця про стягнення з продавця авансу з підстав відмови останнього від укладення договору купівлі-продажу задоволенню не підлягають.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування причин відмови у позові.

Понесені ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції не підлягають компенсації за рахунок відповідача, оскільки за результатом розгляду апеляційної скарги його позовні вимоги із заявлених у позові підстав не задоволені.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 листопада 2018 року по цій справі змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено і підписано 06 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: