Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа №487/7849/14-ц

провадження №61-17911св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2014 року в складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 18 вересня 2000 року він працював у відповідача на посаді директора Дитячої музичної школи № 6.

Наказом виконуючого обов`язки начальника Управління з питань культури та охорони культурної спадщини № 62 від 07 липня 2014 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності йому оголошено догану за неналежне виконання своїх посадових обов`язків, яке полягало в неналежному контролі за виконанням колективного договору, складанням табелів робочого часу. Проте вимоги діючого трудового законодавства він не порушував, а тому незаконно притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Також наказом № 63 від 07 липня 2014 року у зв`язку з вчиненням 05 березня 2014 року прогулу позивача звільнено із займаної посади за систематичне порушення трудової дисципліни на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що притягнення до дисциплінарної відповідальності є незаконним, а звільнення було проведено під час його тимчасової непрацездатності та не погоджено із заступником міського голови, що передбачено Положенням про Управління з питань культури та охорони культурної спадщини, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради.

Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд скасувати наказ № 62 від 07 липня 2014 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказ № 63 від 07 липня 2014 року про звільнення його з посади директора Дитячої музичної школи № 6; поновити його на роботі; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та 20 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції з урахуванням доведеності факту звільнення ОСОБА_1 за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку, вважав звільнення позивача із займаної посади, з врахуванням внесених змін щодо дати звільнення, правомірним.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2014 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2014 року в частині відмови в задоволенні позову про поновлення на роботі ОСОБА_1 та відшкодування моральної шкоди скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Управлінні з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради на посаді директора Дитячої музичної школи № 6 з 07 липня 2014 року, стягнуто з Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 18 172, 93 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500, 00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції вважав, що посилання суду першої інстанції на те, що звільнення позивача відбулося до видачі лікарняного у день звільнення безпідставні, оскільки час видачі лікарняного листа не має правового значення, враховуючи, що законом заборонено звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності і при цьому враховуються день звільнення і день видачі лікарняного листа, а не його час.

Щодо наказу начальника управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради №86-о/с від 27 серпня 2014 року , яким змінено дату звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з 07 липня 2014 року на 21 липня 2014 року, то він не має правового значення, оскільки наказ про звільнення було змінено після звернення позивача з даним позовом до суду і було видано без його згоди на це.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У грудні 2014 року представник відповідача звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2014 року та залишити в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково вважав, що дії роботодавця із зарахування часу тимчасової непрацездатності, про який роботодавець дізнався лише з позовної заяви та доданої до неї ксерокопії лікарняного листа, а саме видання наказу №86-0/с від 27 серпня 2014 року, яким приведено наказ №63 від 07 липня 2014 року у відповідність до чинного законодавства з перенесення дати звільнення на дату виходу працівника з лікарняного, не мають правового значення.

Крім того, апеляційним судом не взято до уваги довідку міської лікарні №278 від 22 жовтня 2014 року стосовно часу звернення ОСОБА_1 до лікаря.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2015 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 подано заперечення на касаційну скаргу, в яких він просив у задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2014 року залишити без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 18 вересня 2000 року був прийнятий на посаду директора Дитячої музичної школи № 6 відділу культури Миколаївської міської ради.

Згідно посадової інструкції директора, затвердженої 01 вересня 2012 року начальником управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради, обов`язком директора є забезпечення розробки та виконання правил внутрішнього трудового розпорядку, укладення трудових договорів з працівниками закладу, створення умов праці відповідно до вимог нормативних актів, забезпечення контролю за виконанням колективного договору, здійснення контролю своєчасного надання статистичної, кадрової та інших даних до централізованої бухгалтерії. З вказаною посадовою інструкцією позивача було ознайомлено, про що свідчить його особистий підпис.

Наказом № 62 від 07 липня 2014 року ОСОБА_1 оголошено догану за невиконання посадових обов`язків, а саме неналежний контроль за виконанням колективного договору, складанням табелів обліку робочого часу за період січень 2014 року - перша половина березня 2014 року, незабезпечення найманим працівникам умов праці в частині встановлення п`ятиденного робочого тижня. Ці факти зазначені в доповідній записці бухгалтера ОСОБА_2 Факт порушень посадових обов`язків підтверджується поясненнями ОСОБА_1 , в яких він зазначив, що табель обліку робочого часу він не читав та підписував автоматично.

Наказом № 63 від 07 липня 2014 року ОСОБА_1 було звільнено за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Підставою для застосування до ОСОБА_1 такого виду дисциплінарного стягнення був акт від 05 березня 2014 року, складений комісією у складі заступника директора Суліменко Т. В., чергової Кислякової Н. Б., голови профспілкового комітету ОСОБА_3 , викладача ОСОБА_4 , в якому зафіксовано факт відсутності позивача на робочому місці 05 березня 2014 року. Вказаний факт підтверджується доповідною запискою заступника директора з навчально - виховної роботи ОСОБА_5 .

Щодо скоєного прогулу позивачем надано письмові пояснення, в яких він зазначив, що 05 березня 2014 року був відсутній на роботі, оскільки знаходися в адміністрації Ленінського району, а потім їздив до м. Херсон для вирішення питання надання спонсорської допомоги школі.

Відповідачем була отримана попередня згода заступника міського голови на звільнення позивача, як це передбачено пунктом 3.5.9 Положення про управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 21 квітня 2011 року.

Як встановлено в акті № 1 від 07 липня 2014 року ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом про звільнення, однак відмовився від вчинення особистого підпису.

В день звільнення з роботи позивачу було відкрито листок непрацездатності, який було видано 07 липня 2014 року Миколаївською міською лікарнею № 4, згідно копії якого ОСОБА_1 звільнений від роботи з 07 липня 2014 року по 18 липня 2014 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зокрема систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (пункт 3 частини першої статті 40 КЗпП України).

За передбаченими пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Згідно зі статтею 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з часиною першою статті 147 КЗпП України належать: догана та звільнення.

Звільнення працівника за пунктом 3 статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на них трудовим договором, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

ОСОБА_1 попередньо притягувався до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани на підставі наказів №30 від 27 лютого 2013 року (за невиконання посадових обов`язків, яке виразилося в несвоєчасному поданні табелів обліку робочого часу працівників Дитячої музичної школи №6 за лютий 2013 року до централізованої бухгалтерії), №126 від 31 жовтня 2013 року (на підставі подання державного інспектора праці у Миколаївській області від 20 червня 2013 року за неналежне виконання своїх посадових обов`язків, що призвело до порушення вимог чинного законодавства України про працю), №127 від 01 листопада 2013 року (за невиконання посадових обов`язків, що призвело до порушення статті 24 Закону України «Про відпустки»), №62 від 07 липня 2014 року (за невиконання обов`язків, яке виразилося в порушенні умов розділу ІV Колективного договору щодо забезпечення найманим працівникам умов праці в частині встановленого п`ятиденного робочого тижня в період з січня по першу половину березня 2014 року).

Наказом №63 від 07 липня 2014 року ОСОБА_1 за фактом прогулу, що мав місце 05 березня 2014 року, було звільнено з займаної посади на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Суд апеляційної інстанції вважав, що до позивача застосовано дисциплінарні стягнення у вигляді догани, які на час звільнення його з роботи юридичної сили не втратили та за давністю не зняті, а тому у відповідача були підстави для розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Однак, при цьому судом апеляційної інстанції не враховано, що звільнено ОСОБА_1 за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України, враховуючи його дисциплінарне правопорушення - прогул, який вчинений останнім 05 березня 2014 року, тобто до притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани наказом №62 від 07 липня 2014 року, що не дає підстав вважати це систематичним невиконанням обов`язків та як наслідок звільнення його саме за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України здійснено без законних підстав.

Крім того, згідно з частиною третьою статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

07 липня 2014 року ОСОБА_1 було відкрито лікарняний лист Серії АГД №737270. Разом з тим, представником відповідача було надано суду копію заяви ОСОБА_1 на ім`я начальника Управління від 07 липня 2014 року, відповідно до якої зазначено про те, що він приступає до роботи та на лікарняному не перебуває. Відповідно до довідки Міської лікарні №4 від 22 жовтня 2014 року ОСОБА_1 07 липня 2014 року був на прийомі у лікаря після 13 години, при цьому йому було відкрито лікарняний лист.

Після звернення ОСОБА_1 до суду Комісією Управління, створеною на підставі Наказу №85-о/с від 20 серпня 2014 року, було проведено службове розслідування, за результатами якого було видано наказ №86-о/с від 27 серпня 2014 року щодо внесення в наказ №63 від 07 липня 2014 року змін в частині дати звільнення ОСОБА_1 на 21 липня 2014 року, копію якого за вихідним номером №538/14-08 від 28 серпня 2014 року було направлено ОСОБА_1 .

Таким чином, зміна наказу в частині дати звільнення позивача є правомірною, оскільки про перебування ОСОБА_1 на лікарняному відповідач дізнався після звернення позивача до суду, а тому висновок суду апеляційної інстанції про порушення трудових прав позивача і як наслідок поновлення на роботі з цієї обставини є неправильним.

Колегія суддів вважає, що позивач підлягає поновленню на роботі саме з мотивів безпідставного звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2014 року підлягає скасуванню в частині поновлення на роботі з ухваленням в цій частині нового рішення про поновлення на роботі з інших підстав.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2014 року в частині поновлення на роботі скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Дитячої музичної школи №6 м. Миколаєва з 07 липня 2014 року.

В іншій частині Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2014 року залишити без змін

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов