Справа № 133/2339/18
Провадження № 22-ц/801/492/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєчко В. Л.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 рокуСправа № 133/2339/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №133/2339/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Комунальна установа Територіальний центр соціального обслуговування Козятинської районної ради, про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Сєчка В.Л.,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Комунальна установа Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Козятинського району Вінницької області Козятинської районної ради (далі- (Терцентр Козятинського району) про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом.

Доводи позовної заяви мотивовано тим, що позивач, його дружина ОСОБА_6 та їх дочка- відповідач у справі ОСОБА_5 з початку 1990-х років проживали однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_1, наданій дружині позивача. У зв'язку з фінансовими зобов'язаннями відповідач ОСОБА_5 переконала продати вказану квартиру, а натомість придбала будинок по АДРЕСА_4, в якому в одній частині проживала відповідач із своїм (на той час) чоловіком та сином, а в іншій частині позивач з дружиною. Згодом відповідач вирішила придбати новий будинок, по АДРЕСА_2, для чого отримала кредитні кошти. З метою погашення кредитної заборгованості ОСОБА_5 було продано будинок по АДРЕСА_4, взамін на обіцянку забезпечення позивача з дружиною житлом у придбаному будинку. З 2006 позивач з дружиною проживали та були зареєстровані у вказаному будинку, проводили його облаштування та ремонт, здійснювали догляд за ним, на що витрачали всі свої кошти та працю. У 2014 році відповідач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року дружини позивача ОСОБА_6, відповідачі почали виганяти його з дому, в зв'язку з чим йому доводилося жити в бесідці на дачній ділянці. Разом з працівниками правоохоронних органів він намагався забрати з будинку належні йому документи, проте відповідачі в приміщення нікого не впустили. Згодом відповідачі обманним шляхом, без його відома і згоди помістили його в заклад для безпритульних в с. Вівсяники, в якому його вважають недієздатним, де він обмежений у пересуванні, у нього відсутні кошти. У цьому закладі він перебувати не згоден, оскільки є дієздатним та має добрий стан здоров'я, водночас відповідачами йому чиняться перешкоди у користуванні житлом за місцем реєстрації.

З цих підстав, відповідно до ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР просив вселити його в будинок АДРЕСА_2 та зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні вказаним житлом.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів позовної заяви, надавши перевагу аргументам, викладеним у відзиві на позов щодо порушення ОСОБА_3 правил співжиття, які не підтверджені належними та допустимими доказами, у судове засідання для особистих пояснень сторін не викликав. Висновки ж суду про те, що позивач дав згоду на проживання в будинку-інтернаті, написавши про це власноручно заяву, є помилковими, оскільки таку заяву він не підписував і згоди своєї не надавав. Також є недоведеними твердження про те, що позивач потребує постійного стороннього догляду, що унеможливлює спільне проживання сторін, оскільки психіатрична експертиза щодо нього не проводилася, на обліку у психіатра чи нарколога він не перебуває.

Відзив на апеляційну скаргу, направлений адвокатом відповідачів Голуб Н.Є. поштовим зв'язком 28 лютого 2019 року, який надійшов до Вінницького апеляційного суду 01 березня 2019 року, поданий поза межами строку, встановленого апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 12 лютого 2019 року: п'яти днів з дня отримання відповідачами копії цієї ухвали.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Пилипчук В.О. вимоги апеляційної скарги підтримали, в межах доводів, заявлених в ній, просили скаргу задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4 та їх адвокат Голуб Н.Є. проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили у задоволенні скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Терцентру Козятинського району, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, 01 березня 2019 року подав заяву про розгляд справи у відсутність представника третьої особи.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

По справі встановлено, та не заперечується сторонами, що ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та після державної реєстрації шлюбу отримала прізвище ОСОБА_4 (а.с.51).

ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_5

ОСОБА_5 є власником житлового будинку по АДРЕСА_2, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Кондратьєвим 01 серпня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №1211 (а.с.52).

Як видно з відміток у паспорті ОСОБА_3, позивач з 25 вересня 2005 року був зареєстрований АДРЕСА_2 та з 20 червня 2018 року знятий з реєстрації за вказаною адресою. З цього ж часу позивач зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 4 на звор.).

Між сторонами склалися неприязні відносини, що підтверджується наявними в матеріалах справи зверненнями до правоохоронних органів (а.с.6-12).

Відповідно до договору про оплату за перебування в стаціонарному відділенні тимчасового та постійного проживання пансіонату с. Вівсяники №25 від 19 червня 2018 ОСОБА_5 направляє на постійне проживання в стаціонарному відділенні для постійного та тимчасового проживання в пансіонаті АДРЕСА_3 її батька ОСОБА_3 на підставі карти медичного огляду, акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, особистої заяви ОСОБА_3 та протоколу комісії (а.с.13).

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, в матеріалах справи наявна заява від імені ОСОБА_3 на адресу Управління з питань соціального обслуговування населення та стаціонарних установ від 20 червня 2018 року, в якій заявник просить прийняти його на постійне місце проживання в будинок-інтернат, оскільки він потребує догляду та побутового обслуговування. З умовами прийому, утримання і виписки з будинку-інтернату ознайомлений.

Вказана заява містить підпис заявника (а.с. 18).

За перебування ОСОБА_3 в центрі в стаціонарному відділенні тимчасового та постійного проживання пансіонату с. Вівсяники ОСОБА_5 сплачує вартість проживання, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера (58-62).

Згідно з довідкою-випискою з амбулаторної картки хворого від 05 липня 2018 року, наданою Козятинською міською амбулаторією загальної практики сімейної медицини, ОСОБА_3 перебуває на обліку в терапевта, невролога та потребує постійного стороннього нагляду в зв'язку з неадекватністю поведінки (а.с.57).

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Звертаючись до суду, ОСОБА_3 обґрунтовував свої позовні вимоги положеннями статей 156, 64 ЖК УРСР.

Відповідно до ч.1 ст. 156 члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічне положення закріплено в ч.1 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як роз'яснено в п. 9 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» N 2 від 12.04.85, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

По справі встановлено, що позивач не зареєстрований АДРЕСА_2, а постійним його місцем проживання та реєстрації є АДРЕСА_3.

Письмова згода власника житлового будинку - ОСОБА_5 на вселення до будинку ОСОБА_3 з часу зняття його з місця реєстрації, відсутня.

Водночас, позивачем не доведено тих обставин, що зняття з реєстрації по АДРЕСА_2 та подальша реєстрація за місцем знаходження закладу геріатричного типу була здійснена без його згоди.

Також неспростованими належними та допустимими доказами є обставини написання ОСОБА_3 заяви про прийняття його до будинку-інтернату.

Таким чином, за недоведеністю зняття з реєстрації за попереднім місцем проживання без згоди позивача, за умови його постійного проживання та реєстрації за адресою АДРЕСА_3 відсутності згоди власника будинку на вселення позивача, підстави для вселення ОСОБА_10 по будинку по АДРЕСА_2 відсутні.

З цих підстав, суд першої інстанції правильно визначився з колом спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 березня 2019 року.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: І.М. Стадник

М.В. Матківська