Справа № 304/665/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 лютого 2019 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослой Г.Г.,

суддів: Фазикош Г.В., Джуга С.Д.,

секретаря Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Перечинського районного суду від 23 серпня 2018 року у справі №304/665/16-ц (головуючий: Чепурнов В.О.), -

встановила:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору №014/4080/82/40464 від 04 вересня 2008 року з моменту його укладення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 04 вересня 2008 року між ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» в особі Перечинського відділення та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/4080/82/40464 про надання кредиту в сумі 20 400 доларів США з кінцевим терміном погашення 04 вересня 2018 року. Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. Так, вважає вищевказаний договір кредиту недійсним, оскільки по-перше, позивача, як споживача банківських послуг при його укладенні не було повідомлено про усі умови кредитування, а лише ті, які фактично викладені безпосередньо у змісті самого договору, розробленого відповідачем. Так, з кредитного договору вбачається, що в його змісті відсутні встановлені законодавством обовязкові умови, необхідні для укладення такого, а саме всупереч вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»: належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача; кредитний договір та, зокрема, графік платежів, не містить відомостей у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року; не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не вказано її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Крім того, умови кредитного договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі є несправедливими, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Враховуючи наведене, а також те, що відповідно до п.5 ст.18 вказаного Закону, якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, а на вимогу споживача недійсним може бути визнано договір в цілому, тому із зазначених вище підстав просить позов задовольнити.

Рішенням Перечинського районного суду від 23.08.2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням представник ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на неправильне встановлення судом обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат ОСОБА_3 просив апеляційну крагу задовольнити, скасувати рішення суду та задовольнити позов. Представник ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» - ОСОБА_4 в судовому зсіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходи з його безпідставності.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1 ст.215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Встановлено, що 04 вересня 2008 року між ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» в особі Перечинського відділення та позивачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/4080/82/40464 про надання кредиту в сумі 20 400 доларів США (Т.1, а.с.8-16).

Відповідно до п.1.1 вказаного кредитного договору, кредитор на положеннях та умовах цього Договору надає Позичальнику кредит за програмою кредитування Кредит під заставу нерухомості в сумі 20 000 доларів США та оплату комісії за надання кредиту в розмірі 400 доларів США.

Як вірно зазначено судом першої інстанції своїм підписом у Заяві-анкеті на отримання кредиту під заставу від 02 вересня 2008 року позивач ОСОБА_1 ствердив, що ознайомлений у письмовій формі з: кредитними умовами (мета, наявні форми кредитування та відмінності між ними, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка, орієнтовну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору); зі змістом ст.ст.190, 222 КК України (Т.1, а.с.55-57).

Також 02 вересня 2008 року позивач ОСОБА_1 своїм підписом під Умовами кредитування по програмі «Кредит під заставу нерухомості» у ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» та підписом Додатку №2 до кредитного договору підтвердив свою ознайомленість з даними умовами та сукупною вартістю кредиту (Т.1, а.с.53, 54).

Крім того, відповідно до п.п.15.4 - 15.7 кредитного договору №014/4080/82/40464 позичальник ОСОБА_1 усвідомлював та гарантував, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Крім того, сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору (мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобовязань позичальника, порядок плати за кредит, відсоткова ставка, відповідальність сторін), така була укладена у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і їх волевиявлення було вільним, а отже укладення спірного договору відповідало вимогам ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Отже, посилання ОСОБА_1 на те, що перед підписанням кредитного договору банком не було надано йому всієї необхідної інформації передбаченої ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» спростовується матеріалами справи.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що вказані вище Умови кредитування та Заява-анкета на отримання кредиту є неналежними доказами по справі, оскільки вони не являються частиною кредитного договору та не є формою волевиявлення щодо отримання кредиту, позаяк чинне законодавство не вимагає щоб відповідна письмова інформація оформлялася як частина кредитного договору. Наявність же підпису ОСОБА_1 на вказаних документах підтверджують його щодо отримання кредиту.

Також безпідставним є посилання апелянта на невиконання банком обовязку повідомлення позичальника про валютні ризики, оскільки п.15.5 Кредитного договору чітко передбачено, що позичальника попереджено, що валютні ризики несе саме він.

Щодо посилання апелянта на введення його банком в оману та несправедливість умов кредитного договору, то таке належним чином не обґрунтоване.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо неправомірності видачі кредиту в іноземній валюті, то колегія суддів констатує, що з цих підстав позов ОСОБА_1 не предявлявся і оцінки даним обставинами суд першої інстанції не давав, а тому апеляційний суд також не вправі давати правову оцінку таким обставинам.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції після укладення кредитного договору між Банком та ОСОБА_1 було укладено дві Додаткові угоди.

Так, 31 березня 2009 року було укладено Додаткову угоду №014/4080/82/40646 до Кредитного договору, у якій визначено умови кредитних канікул, що встановлювались на період з 08 квітня 2009 року по 08 квітня 2010 року (Т.1, а.с.113-115), та визначено графік погашення кредиту (Т.1, а.с.116, 117).

26 квітня 2010 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено ще одну Додаткову угоду №014/4080/82/40646 до Кредитного договору від 26 квітня 2010 року, якою, зокрема, змінено строк надання кредиту до 08 вересня 2028 року; визначено фактичну заборгованість за сумою Кредиту станом на дату укладення цієї Додаткової угоди 22 248,87 доларів США; передбачено відстрочку сплати процентів (Т.1, а.с.118-121). Сторонами також підписано орієнтовний графік погашення кредиту за ануїтетною схемою погашення (Т.1, а.с.122-124).

Підписуючи такі Додаткові угоди позичальник додатково підтвердив про те, що його волевиявлення при укладенні кредитного договору не було спотворене.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Перечинського районного суду від 23 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: