Ухвала

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 466/2229/16-ц

провадження № 61-17366ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна», треті особи: приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Тимків Інеса Миколаївна, ОСОБА_2 , про визнання правовідносин та зобов`язання за договорами припиненими, та зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за угодою,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» (далі - ПрАТ «АІСЕ Україна»), третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Тимків І. М., про визнання правовідносин та зобов`язань за угодою та договором припиненими.

Позов обґрунтовано тим, що 12 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «АІСЕ Україна» укладено угоду № 178617 про надання останнім послуг, спрямованих на отримання автомобіля. Також, між ними були підписані додаток № 1 та додаток № 2 до вказаної угоди. Цього ж числа позивачем сплачено на користь ПрАТ «АІСЕ Україна» в якості вступного внеску грошову суму в розмірі 3 008,16 грн.

27 січня 2009 року між ним та ПрАТ «АІСЕ Україна» укладено додаток № 3 до угоди № 178617 від 12 грудня 2007 року, згідно якого сторони домовились, що загальна сума зобов`язань по сплаті позивачем грошових коштів становить 166 101,15 грн. В даному додатку сторони також зазначили, що на момент підписання цього додатку ОСОБА_1 сплачено 16 179,24 грн, а залишок у розмірі 149 921,91 грн він зобов`язується погасити.

27 березня 2009 року на виконання зазначеної вище угоди № 178617 він отримав автомобіль марки CHERY EASTAR SQR7201D11 та зареєстрував його згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , виданого Львівським відділом реєстрації Державної автомобільної інспекції.

27 березня 2009 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «АІСЕ Україна» укладено договір застави на зазначений автомобіль, посвідчений приватний нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І. М. та зареєстрований в реєстрі за № 873. Вказаний договір застави укладено з метою забезпечення виконання зобов`язання між сторонами згідно угоди від 12 грудня 2007 року № 178617 та додатків до неї. Загальна вартість предмета застави на момент укладання договору застави складала 115 209,00 грн. У пункті 1.6 договору застави зазначено, що дане зобов`язання вважається виконаним за умови повної сплати суми у розмірі 166 101,15 грн в порядку та строки, передбачені статтею 5 угоди та статтею 4 додатку № 2 до угоди, що також узгоджується з укладеним додатком № 3 до угоди.

За умовами угоди та додатків до неї позивач зобов`язався сплатити стовідсоткову вартість автомобіля та послуг відповідача, зазначених в додатку до угоди.

Станом на 23 лютого 2016 року ним сплачено повну суму взятого на себе зобов`язання згідно угоди №178617 від 12 грудня 2007 року, додатків № 1, № 2, № 3 до цієї угоди та договору застави від 27 березня 2009 року, що підтверджується платіжними квитанціями, за графіком, який зазначений в позовній заяві. У зв`язку з викладеним, вважав зобов`язання за спірною угодою виконані у повному обсязі, а відтак припинені. Однак, від ПрАТ «АІСЕ Україна» до нього надходять листи з вимогою щодо погашенням заборгованості, що на його переконання є надуманим.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким визнати припиненими правовідносини та зобов`язання за угодою від 12 грудня 2007 року № 178617, з додатками № 1, № 2, № 3 до даної угоди та договором застави від 27 березня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І. М., укладеними між ним та ПрАТ «АІСЕ Україна».

У травні 2016 року ПрАТ «АІСЕ Україна» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 90 765,07 грн і витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 361,48 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначало про те, що 12 грудня 2007 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 укладено угоду № 178617 з додатками № 1 та № 2, які є невід`ємними частинами угоди.

27 січня 2009 року на асигнаційному акті ОСОБА_1 було надано право на отримання автомобіля.

27 березня 2009 року відповідач ОСОБА_1 отримав автомобіль CHERY EASTAR, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_2 , 2008 року випуску і зареєстрував його на своє ім`я у Львівському відділі рєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ 27 березня 2009 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

16 лютого 2009 року між ПрАТ «АІСЕ Україна» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за яким останній зобов`язався відповідати перед кредитором ПрАТ «АІСЕ Україна» у разі невиконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 за угодою № 178617.

Відповідач ОСОБА_1 протягом січня 2008 року - вересня 2014 року сплачував щомісячні внески. Починаючи з жовтня 2014 року він припинив сплачувати внески та лише у лютому 2016 року сплатив два внески.

Щодо розрахунку суми заборгованості, то на виконання умов угоди відповідачем ОСОБА_1 сплачено 81,7728 % зі 100 % в оплату чистих внесків та 83 внески з 100 внесків в оплату послуг позивача. Розмір боргу відповідача ОСОБА_1 перед ПрАТ «АІСЕ Україна» за вищевказаною угодою станом на березень 2016 року складає 18,2272 % від ціни автомобіля, актуальної у березні 2016 року, та 17 (сімнадцять) внесків в оплату послуг позивача.

У лютому 2010 року Українська автомобільна корпорація повідомила ПрАТ «АІСЕ Україна» про те, що з лютого 2010 року припинено виробництво автомобілів CHERY EASTAR та відповідно, на підставі умов угоди ПрАТ «АІСЕ Україна» здійснило заміну автомобіля CHERY EASTAR на автомобіль КІА Rio (з коефіцієнтом зниження вартості нової моделі на 0,8780488, оскільки вартість старої моделі 86 400,00 грн, а нової 984 003,00 грн), про що ПрАТ «АІСЕ Україна» своєчасно повідомило учасника ОСОБА_1 та в подальшому для розрахунку щомісячних внесків використовувало ціну КІА Rio з урахуванням коефіцієнту, на який знижувалась ціна для розрахунку щомісячних внесків.

З огляду на викладене ПрАТ «АІСЕ Україна» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь суму заборгованості за угодою № 178617 в розмірі 90 765,07 грн та суму сплаченого судового збору в розмірі 1361,48 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано припиненими правовідносини та зобов`язання за угодою від 12 грудня 2007 року № 178617, укладеною між ПрАТ «АІСЕ Україна» та ОСОБА_1 , з додатками до неї № 1, № 2, № 3 та за договором застави від 27 березня 2009 року, укладеним між ПрАТ «АІСЕ Україна» та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І. М. У задоволенні позову ПрАТ «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за угодою відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «АІСЕ Україна» в дохід держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням голова комісії з припинення ПрАТ «АІСЕ Україна» звернувся з апеляційною скаргою, провадження за якою було відкрито ухвалою Львівського апеляційного суду від 2019 року.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року апеляційну скаргу голови комісії з припинення ПрАТ «АІСЕ Україна» задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «АІСЕ Україна», правонаступником якого є ТОВ «АІСЕ Україна», треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Тимків І. М., Чепіль Р. Ф. про визнання правовідносин та зобов`язань за угодою та договором припиненими відмовлено. Позовні вимоги ПрАТ «АІСЕ Україна», правонаступником якого є ТОВ «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за угодою задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ТОВ «АІСЕ Україна заборгованість за угодою від 12 грудня 2007 року №178617 в розмірі 90 765,07 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах на користь ТОВ «АІСЕ Україна» 1 361,48 грн сплаченого судового збору за подання позову та 2 893,80 грн за подання апеляційної скарги.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою залишити подану апеляційну скаргу без розгляду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є визнання правовідносин та зобов`язання за договорами припиненими, стягнення заборгованості у розмірі 90 765,07 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 100,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд звертає увагу, що судова практика щодо визнання права на забезпечення та встановлення споживачам індивідуальних газових лічильників суб`єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу є усталеною. Зокрема, правова позиція з цього питання викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року (провадження № 14-347цс18).

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Ураховуючи наведене та беручи до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства Верховний Суд не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

З урахуванням того, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, відсутні підстави для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна», з участю третіх осіб приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Тимків Інеси Миколаївни, ОСОБА_2 , про визнання правовідносин та зобов`язання за договорами припиненими, зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за угодою відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков