ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, відібрання неповнолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини і відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради, Орган опіки та піклування Чечелівської районної в місті Дніпрі ради, Орган опіки та піклування Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 в своїх та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, відібрання неповнолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини і відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_1 заявив зустрічний позов до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

Вказані позови були об'єднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позовні вимоги неодноразово доповнювалися і уточнювалися.

Позивач ОСОБА_2 в своєму позові, а її представники в ході судового засідання посилаються на те, що з 29 грудня 2012 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейні стосунки в них не склалися, в сім'ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім'я фактично розпалась, відповідач покинув свою сім'ю, стало вирішуватися питання про розірвання шлюбу. 21 грудня 2016 року після чергової сварки відповідач з погрозами в її бік і приниженням її відібрав їх дитину і виставив її з її речами з тимчасово орендованого ними житлового приміщення; наступного дня вона намагалася зустрітися побачити сина і зустрітися з відповідачем щоб домовитися стосовно місця мешкання дитини і їх стосунки, але відповідач поміняв замки у вказаному зйомному житлі, а сам з їх дитиною виїхав в селище Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області. З того часу вона з дитиною нормально не спілкувалася, відповідачі перешкоджають їх спілкуватися з сином, створюють перепони в цьому, погрожують їй і не надають інформацію про дитину. Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей за своїм місцем свого мешкання та тимчасового мешкання дитини з заявою про визначення місця мешкання їх сина з нею, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає в не м. Дніпрі, а Піщанська селищна рада стала на бік відповідачів і не сприяє їй як матері в належному спілкуванні з дитиною. Відповідач чинить значні перешкоди в її спілкуванні з сином, взагалі позбавляючи її цієї можливості. Їй завдана значна моральна шкода. Позивач вважає, що зараз зможе сама захистити цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини. Просила суд ухвалити рішення про місце мешкання їх сина з нею, відібрати цю дитину у відповідача і передати його їй, стягнути аліменти і моральну шкоду, витрати, задовольнивши її уточнену позовну заяву в повному обсязі. Зустрічний позов не визнала, вважає його необгрунтованим і просила в його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнали і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі; повністю підтримали зустріну позовну заяву, вказавши на те, що дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в шлюбі і мають неповнолітнього сина, але сама ОСОБА_2 вела себе недостойно в сім'ї, саме через неї виникали сварки і конфлікти, він вимушений був забрати сина і зараз сам його виховує та утримує, перешкод в спілкуванні матері з дитиною не чинить, мати сама не бажає приїздити регулярно до сина; крім того, орган опіки та піклування після дослідження всіх обставин їх спору надав висновок про доцільність мешкання дитини саме з батьком, отже саме зустрічні вимоги є правильними та обгрунтованими і присили задовольнити саме їх зустрічний позов.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року позовну заяву задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Дніпропетровська, Україна, громадянина України, разом з матір'ю - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянка України.

Відібрано малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачів ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та передати цю дитину матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Допущено негайне виконання рішення в частині відібрання дитини.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця м. Дніпропетровська, Україна, аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь матері цієї дитини, позивача ОСОБА_2 в твердій грошовій сумі по 1500 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, щомісячно до досягнення сином ОСОБА_5 повноліття, починаючи стягнення з 28 грудня 2016 року.

Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі по 1000 грн. з кожного з відповідачів, а всього 3000 грн..

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати з кожного по 1342 грн. 27 коп., а всього 4026 грн. 81 коп..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 521 грн. 21 коп..

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини і відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи орган опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради, орган опіки та піклування Чечелівської районної в місті Дніпрі ради і орган опіки та піклування Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнити його зустрічні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом при дослідженні матеріалів справи, встановлено, що сторони ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з 29 грудня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейні стосунки у цих сторін не склалися, в сім'ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім'я фактично розпалась, стало вирішуватися питання про розірвання шлюбу.

21 грудня 2016 року після чергової їх сварки відповідач ОСОБА_1 з погрозами в бік дружини і приниженням її відібрав їх дитину і виставив ОСОБА_2 з її речами з тимчасово орендованого ними житлового приміщення; наступного дня вона намагалася там зустрітися і побачити сина та зустрітися з відповідачем щоб домовитися стосовно місця мешкання дитини і їх стосунки, але відповідач поміняв замки у вказаному зйомному житлі, а сам з їх дитиною виїхав в селище Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області.

З того часу позивачка (мати) з дитиною нормально не спілкувалася, відповідачі перешкоджають їх спілкуватися з сином, створюють перешкоди в цьому, погрожують їй і не надають інформацію про дитину (стан здоров'я, розвиток, побут та інш.).

Позивач ОСОБА_2 звернулася до управління-служби в справах дітей за своїм місцем свого мешкання та тимчасового мешкання дитини з заявою про визначення місця мешкання їх сина з нею, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає в не м. Дніпрі, а Піщанська селищна рада стала на бік відповідачів, надала висновок про доцільність мешкання дитини з батьком і не сприяє ОСОБА_2 як матері в належному спілкуванні з дитиною.

Отже, відповідач ОСОБА_1 чинить значні перешкоди матері в її спілкуванні з сином, взагалі позбавляючи її цієї можливості.

Позивач ОСОБА_2 вважає, що зараз зможе сама захистити дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини, забезпечити належну реалізацію прав і свобод своєї дитини. Питання місця проживання їх неповнолітньої дитини добровільно вирішено не було, є спір між сторонами стосовно виховання та утримання дитини, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і мати цієї дитини звернулася з позовом до суду про визначення місця мешкання сина саме з матір'ю.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини, колегія суддів, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов'язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо посилання на висновок Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 296/02.24 від 28 квітня 2017 року, згідно якого вважається доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1, оскільки має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).

Також, колегія виходить з того, що матеріально-побутові умови батьків не є вирішальними при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини - оскільки, тут не має найкращих інтересів дитини.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому 12.12.2017 року шлюбі (т.2 а.с.134), проживає у АДРЕСА_1, власником якої є її чоловік - ОСОБА_6 (т.2.а.с.108-109). Начальником служби у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації затверджено 14.02.2018 року Акт обстеження умов проживання за вказаною адресою (т.2.а.с.107). Актом визначено, що для виховання та розвитку дитини створено наступні умови: облаштована окрема дитяча кімната, з усіма зручностями: шафи для одягу, ліжко, письмовий стіл, велика кількість іграшок та дитячого одягу для хлопчика. Зазначене спростовує твердження апелянта щодо відсутності у позивачки належних умов для виховання дитини.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення зазначених вимог апелянтом не надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_2 фактично не виконує свої батьківські обов'язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства, що вона самоусунулася від будь-якого спілкування з дитиною та її виховання і утримання.

Аргументом позивачки було те, що у дитини з нею, як з матір"ю не втрачено зв"язок, дитина її пам"ятає, що також підтверджено матеріалами справи.

Суд апеляційної інстанції , у зв'язку з наведеним, наданими сторонами доказами, урахувавши вимоги ст. 7, 160-162 СК України та обставини справи, погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач самоправно, без згоди матері, забрав у неї малолітню дитину, тому має повернути її матері і на даний час є підстави для відібрання дитини.

Колегія виходить з того, що дитина була самоправно відповідачем забрана у матері, відокремлена від матері та проживає з батьком - понад два роки, що значно є меншим часом, а ніж час, який потребує дитина саме у наявності близької присутності матері у його подальшому житті, враховує вік дитини, на день розгляду справи - три роки та вісім місяців, оскільки, дитина такого віку, може бути відокремлена від матері лише за наявності виключних обставин, яких у даній справі судом не встановлено.

Суду апеляційної інстанції не було надано даних щодо конкретного місця проживання на теперішній час ОСОБА_1 та дитини. А представником апелянта зазначено, що його довіритель може знаходить лише за трьома йому відомими адресами: або в АДРЕСА_3, або у АДРЕСА_4, або АДРЕСА_2 і дитина знаходиться лише з батьком. Однак, за якою з цих адрес конкретно, на теперішній час проживає дитина та апелянт - суду не зазначено. Тобто, дана обставина підтверджує, що дитина не має постійного місця проживання.

Також, суду не надано доказів, які на даний час, з урахуванням тенденції зростання та розвитку дитини у часі, відвідує дитина: дитячі, виховні заклади, у тому числі розвиваючи, відповідно до її віку; яку відвідує лікарняну установу.

Тобто, суду не надано переконливих доказів того, що тривалість та умови проживання дитини саме з батьком, мають перевагу над умовами його проживання з матір"ю та можуть стати важливими чинниками при визначенні інтересів саме дитини.

Що стосується стягнення аліментів, колегія суддів вважає за потрібне зазначити настпуне.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Верховний суд України, в абз. 2 п. 17 постанови № 3 Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року роз'яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, ураховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.

Судом встановлено, відповідач ОСОБА_1 офіційно працює, має постійну заробітну плату, інші прибутки зараз відповідач не отримує; аліменти на утримання інших дітей чи інш. не виплачує.

Враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України «Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», який становить на одну особу в розрахунку на місяць - згідно статті 7 Закону України "Про державний бюджет": установити у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2018 року - 1700 гривень, з 1 липня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1853 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень, а тому враховуючи обставини матеріального становища і стану здоров'я відповідача, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що обґрунтований, розумний та справедливий розмір аліментів у розмірі 1 500 грн.

При визначенні розміру аліментів колегія суддів враховує рівність прав та обов'язків батьків щодо дітей, у відповідності до ст. 141 СК України та те, що у відповідності до вимог ст. 184 СК України розмір аліментів не може бути менше, ніж 50 відсотків від розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи всі обставини справи та надані сторонами докази, правильно дійшов до висновку, що обґрунтований, розумний та справедливий розмір аліментів у розмірі 1 500 грн., стягнення яких проводити з 28 грудня 2016 року, з часу звернення до суду із зазначеними вимогами, у відповідності до вимог ст. 191 СК України.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, висновки суду першої інстанції, у зазначеній оскаржуваній частині, відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Проте, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстнації в частині відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції не врахував всі обставини справи при вирішенні питання щодо стягнення моральної шкоди.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів такого захисту, відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним Кодексом і відповідними законами України.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Проте, ні суду першої, ні апеляційної інстанції не було надано належних доказів спричинення ОСОБА_2 моральної шкоди. Крім того, колегія вважає, оскільки спірні відносини між сторонами виникли саме з сімейних правовідносин, а не деліктних, відсутні визначені законом підстави для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року в частині стягнення моральної шкоди - скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року в частині стягнення моральної шкоди - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко