ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 травня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю КП Комфорт, товариства з обмеженою відповідальністю ДП Комфорт, треті особи Фонд державного майна України, Орган опіки та піклування Соборної районної у м.Дніпрі ради, про визнання недійсним правочину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Фонд державного майна України до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю КП Комфорт, товариства з обмеженою відповідальністю ДП Комфорт, треті особи - ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Соборної районної у м.Дніпрі ради, про визнання недійсним правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю КП Комфорт (далі ТОВ КП Комфорт), товариства з обмеженою відповідальністю ДП Комфорт (далі ТОВ ДП Комфорт) про визнання недійсним правочину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, мотивуючи його тим, що з 08 лютого 1988 року по 30 вересня 1997 року працювала в Дніпропетровському виробничому взуттєвому об`єднанні, яке у 1989 році було реорганізоване в Дніпропетровське виробничо-торгівельне взуттєве об`єднання, на базі якого в 1993 році було створене орендне підприємство «Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Оріль», а 27 грудня 1993 року орендне підприємство «Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Оріль» було реорганізоване в акціонерне товариство «Оріль», з якого вона була звільнена за власним бажанням по догляду за дитиною до 14 років наказом №4 від 09 вересня 2004 року.

Вказувала, що 23 липня 1996 року їй на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету від 23 липня 1996 року був виданий ордер на поселення до кімнати АДРЕСА_1 НОМЕР_1 в гуртожитку АДРЕСА_2 , в якій на даний час зареєстровані та проживають вона та її сини: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , проте в 2017 році їй стало відомо, що дана кімната відчужена, а право власності на цю кімнату (в договорі купівлі-продажу зазначено: житлове приміщення) відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна номер 93903867, сформованої 08 серпня 2017 року, зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер 717, виданого 07 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., номер запису про право власності 14483027, дата реєстрації 07 травня 2016 року 17:18:59. Опис об`єкта нерухомого майна: приміщення в гуртожитку літ.А-12, яке складається з 1 - коридор, площею 3,8 кв.м; 2 - житлова, площею 17,4 кв.м; 3 - житлова, площею 11,8 кв.м; 4 - туалет, площею 1,0 кв.м; 5 - душова, площею 0,9 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м, загальною площею 34,9 кв.м.

Зазначала, що договір купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер 774, виданий 10 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., номер запису про право власності 14494010, дата реєстрації 10 травня 2016 року 15:53:10, опис нерухомого майна: приміщення в гуртожитку літ.А-12, яке складається 1 - коридор площею 4,0 м2; 2- житлова кімната площею 17,5 м2, 3 житлова кімната площею 11,8 м2; 4 туалет площею 1,0 м2; 5 - душова площею 0,9 м2, має бути визнаний судом недійсним, оскільки будинок АДРЕСА_3 (Дніпропетровську) має статус гуртожитку, під час приватизації цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми «Оріль» не ввійшов до складу цілісного майнового комплексу і залишився у власності держави, що встановлено відповідним рішенням господарського суду м.Києва та свідчить про те, що воно вийшло з власності законного власника цього майна поза його волею, крім того спірний правочин порушує публічний порядок, бо спрямований на порушення конституційних (права на житло) прав позивача, спрямований на знищення, пошкодження майна держави.

Посилаючись на те, що вона на законних підставах, на підставі ордеру, виданого за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету ДП ТОО «Оріль», набула право користування кімнатою № АДРЕСА_4 , тобто, добросовісно заволоділа кімнатою АДРЕСА_4 гуртожитку АДРЕСА_2 ) і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер 717, виданого 07 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., номер запису про право власності 14483027, дата реєстрації 07 травня 2016 року 17:18:59, опис об`єкта нерухомого майна: приміщення в гуртожитку літ.А-12, яке складається з 1 - коридор, площею 3,8 кв.м; 2 - житлова, площею 17,4 кв.м; 3 - житлова, площею 11,8 кв.м; 4 - туалет, площею 1,0 кв.м; 5 -душова, площею 0,9 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м, загальною площею 34,9 кв.м, укладений між ТОВ КП Комфорт та ОСОБА_1 , визнати за нею право власності на житлове приміщення №910 у гуртожитку АДРЕСА_2 за набувальною давністю та витребувати спірне житлове приміщення з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 .

У січні 2018 року Фонд державного майна України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ КП Комфорт, ТОВ ДП Комфорт про визнання недійсним правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння, мотивуючи його тим, що на підставі ст.ст.326, 141 ГК України, ст.ст.1,4 Закону України «Про Фонд державного майна України», ст.ст.6,7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» є центральним органом державної влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави, тощо. До повноважень Фонду зокрема, але не виключно, належить ведення обліку об`єктів державної власності, що перебувають у його управлінні, виявлення державного майна, яке тимчасово не використовується, надання згоди на передачу об`єктів державної власності до господарських товариств, забезпечення захисту майнових прав держави на території України, відповідно до законодавства ЦК України.

Вказували, що будівля спірного гуртожитку збудована за рахунок централізованих джерел фінансування та була передана на баланс Дніпропетровського взуттєвого об`єднання як відомчий житловий фонд, прийнята до експлуатації як гуртожиток на 682 місця 28 березня 1974 року, спірне житлове приміщення внесене до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, під час приватизації будівля гуртожитку літ.А-12 не була включена до складу цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми «Оріль», що встановлено рішенням господарського суду м.Києва, а ТОВ КП «Комфорт» набуло право власності на об`єкти нерухомості у гуртожитку літ.А-12 в АДРЕСА_2 на підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області, яке в подальшому було скасоване, а провадження у справі припинене, відтак не мало права розпоряджатися спірною нерухомістю.

Зазначали, що гуртожитки, як об`єкти державного житлового фонду, не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна», будь-які документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації в матеріалах приватизаційної справи відсутні.

Наголошували на тому, що ТОВ «ДП Комфорт» не набуло права власності на спірну нерухомість, оскільки договір купівлі-продажу спірної частини нерухомості є нікчемним, що встановлено апеляційним судом Дніпропетровської області,а тому не міг внести це майно до статутного капіталу ТОВ КП «Комфорт», що встановлено судами апеляційної та касаційної інстанцій у справі №904/10561/15.

Посилаючись на те, що спірна нерухомість вибула з володіння власника поза його волею, а вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України відповідає положенням ст.388 ЦК України, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення №910 ( АДРЕСА_5 десять) гуртожитку літ.А-12, що знаходиться в АДРЕСА_2 , укладений 07 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «КП «Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. за реєстровим №717; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду Державного майна України житлове приміщення №910 гуртожитку літ.А-12, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Заочним рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Позовні вимоги Фонду Державного майна України задоволені. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення №910 ( АДРЕСА_5 десять) гуртожитку літ.А-12, що знаходиться в АДРЕСА_2 , укладений 07 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «КП «Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., за реєстровим №717; витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду Державного майна України житлове приміщення №910 гуртожитку літ.А-12, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та постановити нове, яким позовні вимоги Фонду державного майна України залишити без задоволення, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову Фонду державного майна України, наголошував на тому, що він добросовісний набувач.

16 серпня 2019 року позивач ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначала, що судом правомірно задоволено позов Фонду державного майна України.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що Укрвзуттям в 1972-1973 роках було виділено і перераховано із фонду соцкультзаходів і житлове будівництво 1397,7 тисяч карбованців. За рахунок зазначених капіталовкладень в 1974 році на Дніпропетровському взуттєвому об`єднанні будувався гуртожиток на 620 місць (т.1 а.с.45-48).

Рішенням Дніпропетровської міської ради народних депутатів трудящих №191 параграф 12 від 29 березня 1974 року було затверджено Акт державної комісії від 28 березня 1974 року про прийняття до експлуатації гуртожитку на 682 місця зі столовою на 133 посадочних місця, збудованого СУ-1 треста «Дніпроміськбуд» для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання та дозволено ввести даний гуртожиток в експлуатацію (т.1 а.с.44).

З 08 лютого 1988 року по 30 вересня 1997 року позивач ОСОБА_2 працювала в Дніпропетровському виробничому взуттєвому об`єднанні, яке 1989 році було реорганізоване в Дніпропетровське виробничо-торгівельне взуттєве об`єднання, на базі якого в 1993 році було створене орендне підприємство «Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Оріль» (т.1 а.с.31-34).

27 грудня 1993 року орендне підприємство «Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Оріль» було реорганізоване в акціонерне товариство «Оріль».

23 липня 1996 року позивачу на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету від 23 липня 1996 року був виданий ордер на поселення до кімнати №910 гуртожитку АДРЕСА_6 АДРЕСА_2 (т.1 а.с.34).

Рішенням господарського суду м.Києва від 26 листопада 2013 року у справі №910/10830/13 (т.1 а.с.78-81), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27 вересня 2016 року (т.1 а.с.86-91) та постановою Вищого господарського суду України від 06 грудня 2016 року (т.1 а.с.104-106), встановлено, що спірний гуртожиток в АДРЕСА_2 , згідно матеріалів приватизаційної справи, не увійшов до складу цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-взуттєвої фірми «Оріль» під час його приватизації.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2007 року у справі №14/51-07(41/36-07), яким визнане за дочірнім підприємством «Оріль» () право власності на будівлю гуртожитку, розташовану в АДРЕСА_7 .Дніпропетровську АДРЕСА_2 , з урахуванням виконаної реконструкції літ.А-12, загальною площею гуртожитку А-12 7 500 кв.м (в тому числі і житловим приміщенням №910) без додаткових актів введення в експлуатацію за позовом до закритого акціонерного товариства «Оріль» скасоване Вищим господарським судом України за касаційною скаргою Фонду державного майна України, справа скерована для нового розгляду до господарського суду Дніпропетровської області (т.1 а.с.51-54).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2009 року у справі №11/25-09 (14/51-07(41/36-07)) провадження у справі припинене у зв`язку з припиненням державної реєстрації відповідача - закритого акціонерного товариства «Оріль» і припиненням державної реєстрації позивача дочірнього підприємства «Оріль» у зв`язку з визнанням його банкрутом (т.1 а.с.57).

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2008 року у справі №39/97-08 за позовом ТОВ «Комфорт» до Дочірнього підприємства «Оріль», яким визнано дійсним договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку, укладений 13 листопада 2007 року між ТОВ «ДП КОМФОРТ» та дочірнім підприємством «Оріль» та визнано за ТОВ «ДП «КОМФОРТ» право власності на частину будівлі гуртожитку літ.А-12 (в тому числі і житловим приміщенням АДРЕСА_8 (т.1 а.с.58-59), скасоване постановою Вищого господарського суду України від 18 лютого 2009 року (т.1 а.с.60-61), справа передана на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2009 року у справі №16/91-09(39/97-08) провадження у справі закрите у зв`язку з припиненням юридичної особи - дочірнього підприємства «Оріль» (т.1 а.с.62).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2012 року у справі №22-ц/490/5791/12 (т.1 а.с.71-72), залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2013 року (т.1 а.с.73-74), ТОВ «ДП КОМФОРТ» відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частину гуртожитку будівлі гуртожитку літ.А-12 (в тому числі і житловим приміщенням № АДРЕСА_4 , розташованого АДРЕСА_2 .

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року у справі №904/10561/15, яким за ТОВ КП «Комфорт» визнане право власності на частину гуртожитку будівлі гуртожитку літ.А-12 (в тому числі і житловим приміщенням АДРЕСА_8 , скасоване постановою Вищого господарського суду України, провадження у справі припинене (т.1 а.с.92-94).

З огляду на те, що судове рішення це офіційний документ суду юрисдикційного характеру, яким закінчується розгляд справи у суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції, є прийнятим на захист прав і свобод людини, правопорядку та принципу верховенства права, тому судове рішення, що набрало законної сили, повинно виконуватись усіма суб`єктами, прав яких воно стосується та є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частина будівлі гуртожитку, розташованого в м. АДРЕСА_2 , площею 5901,1 кв.м, в тому числі і кімната/житлове приміщення № НОМЕР_1 , внесена до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна.

10 травня 2016 року між ТОВ КП Комфорт та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер 774, виданий 10 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., номер запису про право власності 14494010, дата реєстрації 10 травня 2016 року 15:53:10, опис об`єкта нерухомого майна: приміщення № НОМЕР_1 в гуртожитку літ.12-А, яке складається з: 1 - коридор площею 4,0 м2; житлова кімната площею 17,5 м2, 3 - житлова кімната площею 11,8 м2, 4 туалет площею 1,0 м2; душова площею 0,9 м2 (т.2 а.с.12-13).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості, в той час коли позов Фонду державного майна України вважав обґрунтованим та доведеним належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в оскарженій Непевним ОСОБА_5 частині у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Частиною 2 статті 2 ЦК України визначено, що учасниками цивільних відносин є, зокрема, держава.

Суб`єктом управління об`єктами державної власності згідно ст.4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», з-поміж інших, є Фонд Державного майна України щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна. Таким чином, будівля гуртожитку є об`єктом управління ФДМ України, оскільки перебувала на балансі господарських організацій/товариств і не ввійшла до їх статутних капіталів.

Фондом державного майна України здійснювалися заходи, спрямовані на захист державної власності.

Зокрема, за його касаційними скаргами Вищим господарським судом України було скасовано рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2008 року по справі №39/97-08.

Приписами статті 326 ЦК України встановлено, що у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки державного майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Фонд державного майна відповідальний перед Президентом України.

Діяльність Фонду державного майна України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про Фонд державного майна України», до основних завдань Фонду державного майна України належать: повернення у державну власність державного майна, що було відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства.

Поняття управління об`єктами державної власності визначене статтею 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», згідно якої, управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Статтею 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначені повноваження уповноважених органів управління, а саме: ведення обліку об`єктів державної власності, що перебувають у його управлінні, здійснення контролю за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів; виявлення державного майна, яке тимчасово не використовується, та внесення пропозицій щодо умов його подальшого використання; надання згоди Фонду державного майна України на передачу об`єктів державної власності до статутних капіталів господарських товариств, виконання інших передбачених законодавством функцій з управління об`єктами державної власності.

Статтею 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» до повноважень Фонду державного майна України віднесено, зокрема, забезпечення захисту майнових прав держави на території України відповідно до законодавства.

У 2016 році Фонд державного майна України вніс гуртожиток по АДРЕСА_2 до Єдиного реєстру об`єктів державної власності.

Згідно частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (стаття 386 ЦК України).

Частиною 1 статті 215 ЦК України унормовано підстави недійсності правочину, якими є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п.3 ч.1 ст.388 ЦК України).

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндікація або реституція.

При чому реституція частіше за все застосовується самі у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Реституція це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №522/2202/15-ц (провадження №14-132цс18).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження №6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Суд першої інстанції достовірно з`ясував факт того, що спірне приміщення гуртожитку вибуло з володіння власника поза його волею, апелянту ОСОБА_6 було відчужене ТОВ КП Комфорт - особою яка не мала не це права, у зв`язку із скасуванням судового рішення яким за ними було визнано дане право, та доводи апеляційної скарги даних висновків не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.