Справа № 136/621/17
Провадження № 22-ц/801/510/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 рокуСправа № 136/621/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство «Укрсиббанк»,

відповідач: ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 грудня 2018 року, постановлене у складі судді Кривенка Д.Т., без участі сторін в приміщенні Липовецького районного суду Вінницької області,

в с т а н о в и в :

В квітні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між Публічним акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», яке змінило назву на АТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_4 було укладено Договір про надання споживчого кредиту за №0 від 29.11.2007 року, у відповідності до якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 22 000,00 (двадцять дві тисячі) доларів США, а позичальник зобов'язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до договору, але не пізніше 28.11.2017, сплатити проценти в порядку та на умовах передбачених договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором було укладено договір іпотеки, відповідно до якого позичальник передав в іпотеку належне йому нерухоме майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті за вказаним кредитним договором залишилась заборгованість.

02.06.2014 року позивач направив до Липовецької державної нотаріальної контори претензію/вимогу до спадкоємців, яка була переадресована за місцем відкриття спадщини приватному нотаріусу Врублевській Ю.В..

03.02.2017 року у справі №136/124/17 за наслідками розгляду заяви позивача про забезпечення доказів було витребувано матеріали спадкової справи до майна померлого ОСОБА_4 з нотаріальної установи, з якої позивач дізнався, що своїм правом на прийняття спадщини скористалась дружина позичальника - відповідач у справі ОСОБА_3, подавши заяву відповідного змісту нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Станом на 11.04.2017 року заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором №0 від 29.11.2007 складає 5 256,16 доларів США (п'ять тисяч двісті п'ятдесят шість доларів США 16 центів).

У позовній заяві АТ «Укрсиббанк» просило стягнути на його користь із відповідача як спадкоємця позичальника 5256,16 доларів США в межах вартості успадкованого нею майна та вирішити питання про стягнення судових витрат.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 04 грудня 2018 року в задоволенні позову Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач 02.06.2014 року дізнався про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 в підтвердження чому є офіційне звернення за №30-91/227 до Липовецької державної нотаріальної установи, до якої долучено копію свідоцтва про смерть позичальника, відтак суд вважає, що саме з цієї дати позивач дізнався про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4, отож був обізнаний про стан своїх суб'єктивних прав та мав можливість пред'явити вимоги до спадкоємців протягом шести місяців від дня коли він дізнався про відкриття спадщини. Оскільки кредитор пред'явивши 26.04.2017 року вимогу до спадкоємця, пропустив вищевказаний строк, що згідно з частиною четвертою статті 1281 ЦК України, позбавляє його права вимоги до спадкоємця, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ «Укрсиббанк» подало апеляційну скаргу, вказуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального прав.

Апеляційна скарга мотивована тим, що АТ «Укрсиббанк» як кредитор померлого позичальника ОСОБА_4 пред'явив вимоги до спадкоємців померлого до закінчення шестимісячного строку з моменту смерті позичальника, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Ці обставини суд першої інстанції не врахував та як наслідок дійшов помилкового висновку про пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємця лише 26.04.2017 року, на думку позивача такий висновок суду не відповідає матеріалам справи.

В апеляційній скарзі АТ «Укрсиббанк» просить суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

12 лютого 2019 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу у якому зазначає, що жодних вимог та претензій від позивача вона не отримувала, а про існування такої вимоги дізналась лише після ознайомлення з позовною заявою. Крім того, відповідач зазначає, що розмір заборгованості зазначений у позовній заяві не відповідає дійсності, оскільки вона у 2017 - 2018 роках сплатила на погашення вказаного кредиту 1240 доларів США, що підтверджується квитанціями приєднаними до матеріалів справи.

Крім цього, ОСОБА_3 вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору, врахувавши правові позиції Верховного Суду України та Великої палати Верховного Суду, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку пред'явлення вимоги кредитором до спадкоємця боржника. У відзиві ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції зашити без змін.

В судове засідання представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, при цьому подала заяву, у якій просила суд під час розгляду справи врахувати відзив на апеляційну скаргу та розглянути справу без її участі.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 29.11.2007 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (згідно Статуту АКІБ «УкрСиббанк» та внесених змін Законом України «Про акціонерні товариства» має назву Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 було укладено Договір про надання споживчого кредиту за № 0, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 22 000,00 (двадцять дві тисячі) доларів США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок НОМЕР_3. Позичальник згідно умов договору зобов'язався використовувати кредит на зазначені у договорі цілі, повернути суму кредиту, сплатити плату за кредит та інші грошові кошти на рахунок банку в порядку, строки, розмірі та на умовах передбачених договором згідно Графіку погашення кредиту, що є додатком №1 до договору. Строк кредитування сторонами узгоджено з 29.11.2007 року, який має бути повернуто не пізніше 28.11.2017 року.

29.11.2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого було передано в іпотеку цілий житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Згідно розрахунків банку (а.с.65-69), що додано до матеріалів справи, заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором №0 від 29.11.2007 року станом 11.04.2017 року склала 5256.16 доларів США.

Як слідує із матеріалів спадкової справи заведеної приватним нотаріусом Врублевською Ю.В. після смерті спадкодавця ОСОБА_4 правом на спадкування скористалась дружина померлого - ОСОБА_3, яка проживала із спадкодавцем та подала до органів нотаріату заяву відповідного змісту. Донька спадкодавця, ОСОБА_7, відмовилась від прийняття спадщини, на що вказує її заява. Інші спадкоємці за матеріалами справи відсутні. Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я спадкоємця не видане.

Згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини 5 статті 1668 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За змістом ч. 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину

Отже, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Зі змісту ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, вбачається, що до складу спадщини входять не лише права, але також і обов'язки спадкодавця.

Відповідно до положень статті 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Відповідно до статті 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення вимог, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Відмовляючи в задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк пропустив строк встановлений ст. 1281 ЦК України, оскільки пред'явив вимоги до спадкоємця лише 26 квітня 2017 року шляхом звернення до суду з даним позовом. Такий висновок суду є помилковим.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 11 липня 2018 по справ №495/1933/15-ц заначив, що стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред'явлення вимог кредиторів, а тому пред'являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

З матеріалів справи слідує, що боржник ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1

АТ «Укрсиббанк» звернулося до нотаріуса та до ОСОБА_3 із претензією/вимогою, і ця вимога була зареєстрована приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Врублевуською Ю.В. 12 червня 2014 року, тобто в шестимісячний строк встановлений ст. 1281 ЦК України

Вказані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи, витребуваної судом і приєднаної до матеріалів справи №22/2014 (т.1. а.с. 127-131, та в свою чергу спростовують висновок суду про недотримання кредитором, передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення вимог, які є присічними (преклюзивними), що позбавило його вимоги до спадкоємців.

Доводи ОСОБА_3 про правильність рішення суду першої інстанції, викладені у відзиві на апеляційну скаргу з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі №522/407/15-ц, не заслуговують на увагу.

Так, вищевказана правова позиція висловлена судом касаційної інстанції щодо застосування ст. 1281 ЦК України у справі з іншими фактичними обставинами, а відтак не може бути врахована у цій справі.

Крім того, слід врахувати, що згідно із квитанціями № 25 від 12 липня 2017 року на суму 100 дол. США, №95 від 16 серпня 2018 року на суму 240 дол. США, №78 від 11 жовтня 2018 року на суму 500 дол. США та від 20 листопада 2018 року на суму 400 дол. США, ОСОБА_3 сплатила кошти в рахунок погашення боргу за спірним кредитним договором на загальну суму 1240 дол. США (Т.2. а.с. 82-84, 153).

Звертається увага на те, що часткова сплата ОСОБА_3 боргу спадкодавця є тією дією, яка свідчить про визнання нею вказаного боргу, а також часткова сплата відповідачем боргу засвідчила її намір прийняти весь обсяг спадщини після смерті чоловіка, у тому числі і обов'язки боржника (п. 5 ч. 1 ст. 1219 ЦК України).

Доводи ОСОБА_3 про те, що вартість отриманого у спадок майна є значно меншою за розбір боргу спадкодавця, є безпідставними.

Так, з матеріалів справи слідує, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 входить житловий будинок з господарськими спорудами загальною площею 142,3 м. кв. та дві земельні ділянки площею 0,03636 га та 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1

Для визначення вартості спадкового майна у суді першої інстанції за клопотанням ОСОБА_3 було призначено експертизу, однак експертиза не була проведена з підстав не сплати ОСОБА_3 вартості проведення експертного дослідження.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 клопотання про призначення експертизи не заявляла та просила суд розглянути справу на підставі наявних матеріалів справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За таких обставин позовні вимоги банку є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з врахуванням фактично сплачених ОСОБА_3 коштів на погашення заборгованості в розмірі 1240 дол. США, сплата яких підтверджена квитанціями, приєднаними до матеріалів справи.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2019 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на 28 лютого 2019 року Національним банком України встановлено курс дол. США у розмірі 26,992764 грн. за 1 дол. США.

Оскільки АТ «Укрсиббанк» просило стягнути з ОСОБА_3 5256,16 дол. США( заборгованість станом на день смерті спадкодавця), а під час розгляду справи ОСОБА_3 погасила борг на суму 1240 дол. США, тому з відповідача на користь банку необхідно стягнути 4016,16 (5256,16 - 1240) дол. США, що еквівалентно 108407,26 (4016,16*26,992764) грн. в рахунок погашення боргу спадкодавця в межах вартості майна, одержаного у спадок.

Зазначені вище обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, і фактично судом допущено однобічність у дослідженні доказів та не перевірено усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку пред'явлення вимог кредитором до спадкоємця боржника є помилковим, а тому відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно із платіжними дорученнями № від 11.04.2017 року та № від 22 січня 2019 року АТ «Укрсиббанк» сплатило судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції та перегляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5308,7 грн..

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково і рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову на суму 4016,16 дол. США, що еквівалентно 108396,16 грн, тому з відповідача слід стягнути на користь АТ «Укрсиббанк» судовий збір в сумі 4056,31 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 379, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, Апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість у розмірі 4016,16 дол. США, що еквівалентно 108407,26 грн, в межах вартості майна одержаного у спадок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 4056,31 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук