Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 755/3297/15-ц

провадження № 61-21257св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

особа, яка подавала апеляційну скаргу - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А.,

Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 22 жовтня 2007 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики в сумі 320 тис. доларів США, які останній зобов'язувався повернути до 22 жовтня 2011 року, що підтверджується укладеним письмовим договором від 22 жовтня 2011 року та власноручно написаною розпискою в присутності свідків. Протягом 2009-2014 років ОСОБА_3 здійснив часткове повернення позики на загальну суму 246 500 доларів США, але станом на 22 жовтня 2011 року сума в розмірі 73 500 доларів США залишилася неповернутою, а отже ОСОБА_3 допущено порушення зобов'язання щодо повного повернення суми позики у встановлений договором строк. Оскільки

ОСОБА_3 добровільно не бажає повернути борг, то він має сплатити їй

3 % річних за прострочення грошового зобов'язання.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_3 суму боргу за договорами позики в розмірі 1 193 746,50 грн., 3 % річних у розмірі 149 815,34 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року у складі судді Ластовки Н. Д. позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 1 343 561,84 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти у повному обсязі позивачці не повернув, при цьому термін повернення коштів визначений у договорі позики та в розписці

від 22 жовтня 2007 року минув, а тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача суми позики в розмірі 73 500,00 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 1 193 746,50 грн.

При цьому суд вважав встановленими обставини про те, що між позивачем і відповідачем виникли правовідносини за договором позики, виходячи з дійсного змісту договору позики та розписок, на підставі яких доведено факт укладення договору позики, його умови та часткове виконання, при цьому відповідач не заперечував факту укладення договору та його умов, заперечень проти позову не надавав.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідно до висновку призначеної судом судово-технічної експертизи від 10 березня 2017 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом наукових експертиз, підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що містяться у договорі позики від 22 жовтня 2007 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а отже і сам документ виконані у період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року. Укладення договору позики та факт передачі коштів не можуть бути підтверджені показаннями свідків, оскільки саме договір та розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджують як його укладення, так і умови договору, а також засвідчують отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Рішення суду першої інстанції про стягнення боргу за договором позики визнав таким, що ґрунтується на неповному встановленні обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у червні 2017 року, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_2

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 23 січня 2019 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано лише висновком експертизи та поясненнями особи, яка подавала апеляційну скаргу, час підписання договору позики та розписки не мають значення для справи в межах заявленого позову, оскільки предметом спору є стягнення боргу за договором позики, а не визнання правочину недійсним. Крім того, у порушення норм процесуального права, суд апеляційної інстанції не розглянув клопотання позивача про відкладення судового засідання.

Відзив на касаційну скаргу

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_4, подане представником - ОСОБА_6, на касаційну скаргу ОСОБА_2 у якому він просив вказану касаційну скаргу відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 320 тис. доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на день укладення становлять 1 млн 616 тис. грн, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у доларах США у визначений договором строк, дату укладення якого вказано 22 жовтня 2007 року (а. с. 6-7).

ОСОБА_3 було власноручно написано розписку про отримання суми позики в розмірі 320 тис. доларів США, яку він зобов'язався повернути відповідно до умов укладеного договору позики в присутності свідків - ОСОБА_8 та ОСОБА_9, дату написання якої вказано 22 жовтня 2007 року (а. с. 8, 36-37).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року у справі призначено судово-технічну експертизу.

Відповідно до висновку призначеної судом судово-технічної експертизи

від 10 березня 2017 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом наукових експертиз, на договір позики від 22 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та розписку від імені ОСОБА_3, від 22 жовтня 2007 року, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що могло призвести до штучного зістарювання їх реквізитів. Встановити час нанесення друкованого тексту у досліджуваному договорі позики

від 22 жовтня 2007 року, а отже і порівняти час його нанесення з датою, вказаною у документі не видається можливим. Підписи від імені

ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що містяться у договорі позики від 22 жовтня 2007 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а отже і сам документ виконані у період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року. Більш точно встановити період виконання підписів у документі не представляється можливим. Дата, вказана в договорі позики від 22 жовтня 2007 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, не відповідає дійсній даті складання цього договору. Надана для дослідження розписка від 22 жовтня 2007 року на суму 320 тис. доларів США, підписана

ОСОБА_3, виконана у період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року. Більш точно встановити період виконання записів та підпису у документі не представляється можливим (а. с. 144-164).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного не відповідає.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми.

У правовому висновку про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг. Відповідний правовий висновок є обов'язковим для врахування апеляційним судом згідно зі статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України.

Суд апеляційної інстанції не врахував вказаних роз'яснень та дійшов передчасного висновку про те, що вимоги про стягненню боргу не підлягають задоволенню, з посиланням на висновок призначеної судом судово-технічної експертизи від 10 березня 2017 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом наукових експертиз про те, що підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що містяться у договорі позики

від 22 жовтня 2007 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а отже і сам документ виконані у період часу ймовірно пізніше квітня

2012 року. При цьому, не взяв до уваги, що зазначений висновок не заперечує факт укладення спірного договору, а навпаки у сукупності з іншими дослідженими да оціненими доказами може свідчити про факт його укладення та підтвердження у подальшому його укладення підписаним сторонами спірним договором та розпискою про факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Також апеляційний суд не врахував, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику, а, отже, написана відповідна розписка, відноситься до належних та допустимих доказів підтвердження факту отримання грошових коштів боржником від позичальника та про зобов'язання останнього повернути їх у встановлений сторонами строк.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з'ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк