П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року

м. Бахмут

Справа № 234/12780/16-ц

Провадження № 22-ц/804/75/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Будулуци М.С., Папоян В.В.,

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Краматорського міського суду Донецької області в складі судді Лутая А.М. від 11 червня 2018 року, ухвалене в м. Краматорську Донецької області, дата складення повного судового рішення - 22 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 пред'явив позов до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 02 вересня 2015 року сторони у справі уклали у письмовій формі договір позики 5000 доларів США строком до 01 січня 2016 року. Розмір процентів договором не встановлений.

Проте на час пред'явлення позову ОСОБА_3 не виконав умови договору щодо повернення боргу.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму позики 120003 грн 34 коп., проценти за користування грошовими коштами з 01 січня по 05 серпня 2016 року 5938 грн 54 коп., розмір яких визначений на рівні облікової ставки Національного банку України; а також на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми - 2150 грн 20 коп., інфляційні втрати - 5938 грн 54 коп.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 11 червня 2018 року позов задоволений частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 неповернуту частину боргу за договором позики від 02 вересня 2015 року в розмірі 3717 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 01 січня 2016 року еквівалентно 89210 грн 48 коп.; проценти за користування позикою за період з 01 січня 2016 року по 05 серпня 2016 року в розмірі 5938 грн 54 коп.; 3% річних з простроченої суми за період з 01 січня 2016 року по 05 серпня 2016 року в розмірі 1598 грн 46 коп.; суму нарахованого індексу інфляції за період з 01 січня 2016 року по 30 червня 2016 року в розмірі 4414 грн 71 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що у визначений розпискою строк ОСОБА_3 суму боргу, отриману в іноземній валюті, позивачеві в повному розмірі не повернув, у зв'язку з чим з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню неповернута сума боргу 3717 доларів США із перерахунком вказаної суми у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на 01.01.2016; а також проценти за договором позики в розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України; інфляційні втрати і 3% річних згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.

У липні 2018 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду; не допитано за його клопотанням свідків. Суд безпідставно відхилив доказ - розписку від 02.09.2015, згідно з якою ОСОБА_1 отримав грошові кошти за продаж автомобіля, що належав сину позивача; не дав належної оцінки обставинам щодо укладення спірного договору, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав у письмовій формі відзив на апеляційну скаргу, просив її залишити без задоволення, оскільки ОСОБА_3 не довів факт, що розписка від 02 вересня 2015 року про отримання грошових коштів написана не ним, а іншою особою.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Представник позивача ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, наведені у відзиві обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив, що 02 вересня 2015 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 5000 доларів США, які зобов'язувався повернути не пізніше 01 січня 2016 року, що підтверджується письмовою розпискою від 02 вересня 2015 року (ас. 99).

Також судом з'ясовано, що відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, грошові кошти повернув частково у розмірі 1283 долара США, з яких: 03 листопада 2015 року - 208 доларів США; 27 листопада 2015 року -300 доларів США; 12 грудня 2015 року - 500 доларів США; 06 січня 2016 року - 115 доларів США; 15 січня 2016 року - 160 доларів США (ас. 93-97).

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У справі, що переглядається, суд установив, що між сторонами існують договірні правовідносин з позики, позичальником не виконані зобов'язання перед позикодавцем; кошти, отримані у позику, частково не повернуті; врахував встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість у валюті, визначеній договором.

Разом із тим, не можна погодитись із висновком суду першої інстанції про необхідність зазначення в судовому рішенні, що стягненню підлягає сума боргу, зазначена в розписці у доларах США, із перерахунком вказаної суми у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим на 01.01.2016, оскільки у справі, що переглядається, та у спірному договорі позики від 02.09.2015 зобов'язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.

Зазначеним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 3717,00 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Крім того, не можна погодитись із висновками суду у частині визначення, у тому числі у гривні, процентів за договором позики, суми інфляційних втрат і трьох процентів річних.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Установлено, що суд першої інстанції визначив розмір процентів, що підлягає стягненню з ОСОБА_3, 5938 грн 54 коп. за період з 01 січня 2016 року по 05 серпня 2016 року, тобто після спливу визначеного договором строку кредитування.

Проте, суд першої інстанції не урахував, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18) погодилась з мотивами Касаційного цивільного суду, роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, і відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові № 6-249цс15 від 02 грудня 2015 року, зазначивши, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин суд через порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статті 1048 ЦК України, помилково задовольнив вимоги кредитодавця в частині нарахування процентів за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування у національній валюті, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким в задоволенні вимог про стягнення процентів за користування позикою з 01 січня 2016 року по 05 серпня 2016 року відмовити.

Матеріалами справи підтверджується, що позовна вимога про стягнення процентів за користування позикою до спливу визначеного договором строку кредитування ОСОБА_1 не була пред'явлена, тому з урахуванням вимог частини першої статті 13 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; правові підстави для стягнення процентів від суми позики до дня її повернення відсутні.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, а тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

У цьому випадку суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов'язання визначене у розмірі 3717,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3% річних саме від 3717,00 доларів США.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає у тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-Ш «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Висновок щодо застосування відповідних норм права зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 3717,00 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, до дня ухвалення судового рішення, у даному випадку постанови Донецького апеляційного суду, що становить 1160 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 днів у році.

Тобто, 3717,00 доларів США х 1160 днів х 3 : 100 : 365 = 354,39 доларів США.

Оскільки суд першої інстанції неправильно тлумачив частину другу статті 625 ЦК України, рішення в частині стягнення 3% річних підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. При цьому, ураховуючи положення ст. 13 ЦПК України та межі заявлених ОСОБА_1 вимог про стягнення 3% річних саме за період з 01 січня 2016 року по 05 серпня 2016 року, які не були змінені або уточнені під час розгляду справи судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції визначає суму 3% річних, що слід стягнути з відповідача на користь позивача, в межах цього періоду - 62,93 доларів США (3717,00 доларів США х 206 днів х 3 : 100 : 365).

Слід також зазначити, що борги в іноземній валюті не індексуються на підставі статті 625 ЦК України, оскільки офіційний індекс інфляції - це знецінення, зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, а не іноземної валюти, тому долар США у борговому зобов'язанні індексації не підлягає (постанова Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15).

Разом з тим, установивши, що позивач просив суд стягнути з відповідача борг із урахуванням 3% річних та індексу інфляції (ст. 625 ЦК України) на підставі боргової розписки, за якою борг не було повернуто вчасно, а боргове зобов'язання у розписці було визначено у доларах США, суд першої інстанції погодився з позивачем і стягнув з відповідача, крім іншого, індекс інфляції, застосовуючи ст. 625 ЦК України.

Отже, висновок суду про стягнення індексу інфляції є неправильним, зробленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене суд апеляційної інстанції скасовує рішення про стягнення індексу інфляції за період з 01 січня 2016 року по 30 червня 2016 року в розмірі 4414 грн 71 коп. і відмовляє в задоволенні цих вимог.

Крім того, суд безпідставно поклав судові витрати на відповідача, який є особою з інвалідністю ІІ групи і відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно відхилення наданих відповідачем доказів та ненадання оцінки обставинам укладення спірного договору, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_3 на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень, були надані: розписка, виконана 02.09.2015 друкованим способом від імені ОСОБА_1; копія довіреності від 02 вересня 2015 року, якою ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_7 продати автомобіль НОМЕР_1; і копія свідоцтва про реєстрацію цього транспортного засобу; заява ОСОБА_6 від 11 вересня 2015 року про скасування зазначеної довіреності; копія заочного рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 травня 2016 року, яким витребувано від ОСОБА_7 автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE, зареєстрований на ім'я ОСОБА_6, свідоцтво про реєстрацію зазначеного транспортного засобу та ключі від автомобіля; копія відповіді Головного Управління Національної поліції Донецької області від 12 серпня 2016 року щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та початок досудового розслідування (ас. 65, 66-67, 68, 74, 75, 98).

Суд першої інстанції підставно не визнав ці письмові документи належними доказами у даній справі, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування (повернення суми позики); стосуються інших осіб, які не брали участі у даній справі і не є сторонами спірного договору.

Не погоджуючись з рішенням, що переглядається судом апеляційної інстанції, ОСОБА_3, крім іншого, також посилався на те, що суд попередньої інстанції не з'ясував обставини щодо укладення спірного договору, який, на його думку, є удаваним, оскільки є договором купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI SANTA FE, зареєстрованого на ім'я ОСОБА_6

Проте, однією із основних засад цивільного судочинства є диспозитивність. Частиною першої статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як видно з матеріалів справи, предметом і підставою даного позову є повернення позики за договором від 02 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_3

Вимоги щодо визнання спірного договору удаваним не були предметом і підставою позову у даній справі. Судами рішення про визнання договору позики від 02 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_3, удаваним за позовом останнього або інших осіб не ухвалювалось.

Під час перегляду справи судом апеляційної інстанції ці обставини підтверджені особою, яка подала апеляційну скаргу.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції не приймає довід скарги щодо відхилення судом наданих відповідачем доказів, зокрема друкованої розписки від 02.09.2015, згідно з якою ОСОБА_1 отримав грошові кошти за продаж автомобіля, що належав сину позивача; а також про не з'ясування обставин щодо укладення спірного договору.

Довід апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права (розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, не повідомлених належним чином про дату, час і місце засідання суду) спростовується матеріалами справи, а саме: рекомендованим повідомленням про вручення 06 червня 2018 року поштового відправлення (судової повістки) відповідачу ОСОБА_3 (ас. 162). Крім того, представник відповідача ОСОБА_4 про дату, час і місце засідання суду був повідомлений телефонограмою (ас. 158 т. 1).

Інші доводи скарги, зокрема щодо допиту свідків, не спростовують правильність висновків суду про наявність між сторонами у справі договірних відносин і спору стосовно належного виконання договору позики.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині здійснення перерахунку суми, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом долара США на 01.01.2016; скасуванню у частині стягнення 5938 грн 54 коп. процентів за користування позикою з 01.01.2016 по 05.08.2016; 1598 грн 46 коп. - 3% річних за період з 01.01.2016 по 05.08.2016; 4414 грн 71 коп. інфляційних втрат з 01.01.2016 по 30.06.2016; судового збору та ухвалення в цій частині нового рішення.

За правилом частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частини перша, друга, шоста цієї статті передбачають, що судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на день звернення до суду, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Отже, з урахуванням ціни позову 142361 грн і розміру мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2016 - 1378 грн, судовий збір сплачується у розмірі 1423 грн 61 коп.

Установлено, що за подання позову ОСОБА_1 сплатив 551 грн 20 коп. судового збору (ас. 1 т. 1).

З огляду на наведене і те, що позовні вимоги задоволено на 66,67%; відповідач є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому в силу пункту 9 частини п'ятої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях; сплачений позивачем судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп. і недоплачений ним судовий збір 397 грн 94 коп. компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Недоплачений судовий збір 474 грн 47 коп. сплачується ОСОБА_1 за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 11 червня 2018 року змінити, виключити із судового рішення вказівку про здійснення перерахунку суми, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом долара США на 01 січня 2016 року.

У частині стягнення 5938 грн 54 коп. процентів за користування позикою; 1598 грн 46 коп. - 3% річних; 4414 грн 71 коп. інфляційних втрат; судового збору - рішення суду скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2) 62,93 доларів США (шістдесят два долари США 93 центи) - 3% річних.

У задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою; інфляційних втрат відмовити.

В іншій частині щодо стягнення 3717 доларів США основного боргу рішення Краматорського міського суду Донецької області від 11 червня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати (сплачений позивачем судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп. і недоплачений ним судовий збір 397 грн 94 коп.) компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України недоплачений судовий збір 474 грн 47 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Біляєва

Судді: М.С.Будулуца

В.В. Папоян

Дата складення повного судового рішення - 05 березня 2019 року

Суддя-доповідач О.М.Біляєва