ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/504/18 Номер провадження 22-ц/814/556/19Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Панченка О.О., Триголова В.М.,

при секретарі Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить жилий будинок, що розташований за адресою: вул. Лялі Убийвовк, 18 «б», м. Полтава, у якому він проживає разом зі своєю дружиною. Крім нього та його дружини у вказаному будинку проживають: ОСОБА_2, їхня донька - ОСОБА_3, та онука - ОСОБА_4 Відповідачі систематично ігнорують правила взаємного проживання в одному домоволодінні, принципи добросусідства, взаємної поваги та людяності. Різні негативні висловлювання в бік позивача та його дружини призвели до погіршення стану здоровя.

Просив виселити відповідачів з вказаного домоволодіння.

26 червня 2018 року позивач збільшив позовні вимоги: просив виселити відповідачів з домоволодіння та стягнути з них моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2018 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з жилого будинку, що розташований за адресою: м. Полтава, вул. Лялі Убийвовк, 18 «б».

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в сумі 20000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 704,80 грн.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 12 грудня 2018 року заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням суду, його в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зокрема, у апеляційній скарзі відповідачі вказують, що не були повідомлені про час та місце розгляду справи та вважають, що відсутні підстави для їх виселення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, згідно ч. 5 ст. 130 ЦПК України, вважаються повідомленими про час та місце судового засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_5 та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України обовязковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є розгляд справи за відсутності будь-якого учасника справи, неповідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду(у разі якщо таке повідомлення є обовязковим) якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, як одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Із матеріалів справи вбачається, що справа була призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с. 21).

Однак, в матеріалах відсутні будь-які дані про повідомлення відповідачів та їх представника про дату час і місце судового засідання 26 вересня 2018 року (засідання коли було ухвалено судове рішення) згідно вимог ст. ст. 128-130 ЦПК України.

Позивачі як один із доводів апеляційної скарги вказують, що вони не були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому не могли зявитися у судове засідання.

Відтак, судом допущено порушення норм процесуального права, яке є обовязковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

При ухваленні нового судового рішення, колегія суддів виходить із наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить жилий будинок за адресою: м. Полтава, вул. Лялі Убийвовк, 18 «б», у якому він проживає разом зі своєю дружиною.

Крім позивача та його дружини у вказаному будинку проживають: ОСОБА_2, їхня донька - ОСОБА_3, та онука - ОСОБА_4

Позивач вказані обставини справи не оскаржував.

Із матеріалів справи також вбачається, що відповідачі вселилися у житло як члени сімї власника.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі систематично ігнорують правила взаємного проживання в одному домоволодінні та принципи добросусідства.

Проте колегія суддів не може погодитися з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому, слід звернути увагу, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення є втрата права на житло, а розгляд справи проводиться в межах заявлених позовних вимог.

Пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як вбачається з ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначив про порушення відповідачами принципу добросусідства та ігнорування правила взаємного проживання.

Як доказ на підтвердження даних обставин ОСОБА_5 надав відповідь на адвокатський запит Управління патрульної поліції в Полтавській області № 61-Аз/Н1/26/03-2018 від 21 червня 2018 року згідно якого в період часу з жовтня 2017 року по травень 2018 року включно, виклики зі спеціальної лінії "102", що надходять на службові планшети екіпажів патрульної поліції УПП в Полтавській області ДПП, за адресою: м. Полтава, вул. Л. Убийвовк, 18-б надходили 6 (шість) разів.

Різні негативні висловлювання в бік позивача та його дружини призвели до погіршення стану здоровя.

Відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого Полтавської обласної клінічної лікарні ім. М.В. Скліфосовського ОСОБА_6 знаходилася на лікуванні у неврологічному відділенні на обстеженні та лікуванні з 20 липня 2018 року по 27 липня 2018 року з діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом у вертебробазилярному басейні (20 липня 2018 року), з помірним лівобічним геміпарезом, з регресом до рефлекторно-пірамідної недостатності, помірним бульварним синдромом, з регресом до легкого, вираженим вестибуло-атактичним синдромом з регресом до легкого, на фоні дисцикуляторної енцифалопатії 3 ступеня, змішаного генезу (гіпертонічно-атеросклеротичної); стенокардія напруги стабільна, 2 ФК (клінічно); дифузний кардіосклероз; синусова тахікардія; артеріальна гіпертензія 3 ступеня, ризик дуже високий; гіпертонічний криз (20 липням 2018 року).

Згідно пункту 17 постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

При вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 295/16994/15-ц).

Відповідно до вимог ст.ст. ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте позивачем не доведено, що виклики поліції були спричинені саме порушенням відповідачами правил співжиття у сфері житлових відносин, не надано доказів притягнення відповідачів до відповідальності.

Не надано доказів, що по відношенню до відповідачів раніше вживалися заходи попередження або громадського впливу, але вони не дали позитивних результатів.

Також ОСОБА_5 не доведено, що ушкодження здоровя його дружини спричинені саме неналежною поведінкою відповідачів в сфері житлових відносин та порушенням ними правил добросусідства.

У звязку з відсутністю підстав щодо задоволення позовних вимог про виселення у суду також відсутні підстави щодо стягнення моральної шкоди.

Зважаючи на зазначені обставини колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_5, тому апеляційна скарга ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а заочне рішення суду скасуванню. У задоволенні позову ОСОБА_5 слід відмовити.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги було сплачено судовий збір в розмірі 1054 грн. 00 коп.

Відповідно до норм ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги з ОСОБА_5 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2, як платника, судовий збір в розмірі 1054 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення та стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені останнім при подачі апеляційної скарги в розмірі 1057 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 27 лютого 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді О.О. Панченко

ОСОБА_7