Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 362/2140/15-ц

провадження № 61-33922св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3, правонаступником якого є ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_3, на рішення Апеляційного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Іванової І. В., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спора: ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є співвласником половини квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 1998 року, ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2010 року, що підтверджується витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 20 вересня 2010 року № 27368656.

Вказував, що йому стало відомо, що в належну йому частку квартири АДРЕСА_1 вселились ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, що підтверджується актами. складеними у 2015 році. Відповідачі обґрунтовують законність проживання у спірній квартирі ордером від 28 квітня 1995 року № 128.

Зазначав, що з метою відновлення його порушених прав відповідачами, а саме прав на вільне володіння та користування квартирою він неодноразово звертався до відповідачів із вимогами надати пояснення з приводу свого перебування в його квартирі та з вимогами про виселення останніх, проте ОСОБА_5 повідомила, що вона та члени її сім'ї перебувають в квартирі на підставі вищевказаного ордера, у зв'язку з чим наміру виселятися з квартири вони не мають.

Враховуючи вищевикладене просив суд виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2017 року у складі судді Ковбеля М. М. позов ОСОБА_3 задоволено.

Виселено ОСОБА_5 з 1/2 квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Виселено ОСОБА_7 з 1/2 квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Виселено ОСОБА_6 з 1/2 квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_3 перешкоди в користуванні 1/2 квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що висновком експерта встановлено та підтверджено, що відповідачі не є власниками спірної частини квартири, оскільки приміщення другого (верхнього) поверху квартири АДРЕСА_1, загальною площею 27,5 кв. м, зокрема, приміщення коридору АДРЕСА_1-2 (площею 2,4 кв. м), житлової кімнати № 5-3 (площею 15,8 кв. м), ванни № 5-4 (площею 2,0 кв. м) та кімнати № 5-5 (площею 7,3 кв. м), не співпадають (не є тотожними) за площею та нумерацією приміщень, що зазначено в корінці ордера від 28 квітня 1995 року №128, за яким відповідачам надано дозвіл на заселення кімнати № 2 у будинку АДРЕСА_1, площею 15,2 кв. м, що свідчить про самоправне зайняття вказаного жилого приміщення. Таким чином, своїми діями відповідачі перешкоджають позивачу, як співвласнику квартири, у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, як наслідок співвласник спірної квартири має право на усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів з спірної квартири без надання іншого житлового приміщення та не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні 1/2 квартири АДРЕСА_1

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове.

У задоволенні позову ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_3, відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 не доведено, що йому, як співвласнику квартири АДРЕСА_3 та 1/2 частини кватири АДРЕСА_1 належить на праві власності 1/2 частина приміщення спірної квартири АДРЕСА_1 (верхній поверх), які займає ОСОБА_5 разом із своєю родиною, а тому право користування позивача спірним приміщенням не доведено, отже не було порушено відповідачами. Крім того, ОСОБА_5 вселилась у спірну квартиру не самовільно, а на підставі ордеру, зареєстрована у вказаному будинку та має право на проживання. Та обставина, що ОСОБА_5 була вселена у 1995 році адміністрацією КСП «Калинівське» саме в ті приміщення, які вона займає і на даний час встановлено рішенням суду по справі № 22-1303/2009. Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутні підстави для виселення ОСОБА_5 разом із своєю родиною.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_3, у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до Розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 06 червня 2019 року № 612/0/226-19 та Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку із недоведеністю позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, порушив положення статті 328 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру відповідно до рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 1998 року, ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2010 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 вересня 2010 року № 27368656.

Також вказує на те, що посилання апеляційного суду на те, що вселення ОСОБА_5 у спірну квартиру встановлено рішенням по справі № 22-1303/2009, є помилковим, оскільки вказані обставини у наведеному апеляційним судом рішенні не встановлені, натомість зазначено, що: «ОСОБА_5 разом із своїми дітьми займає не ту кімнату, яка зазначена в ордері…».

Таким чином, вважає, що рішення апеляційного суду прийнято з порушенням норм процесуального та неправильним застосування норм матеріального права, а рішення суду першої інстанції ухвалено згідно із законом.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивачу належить на праві приватної спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_3 та 1/2 частка квартири АДРЕСА_1, на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 1998 року та ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2010 року, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 27368656 від 20 вересня 2010 року.

На підставі копій актів комісій від 18 березня 2015 року, 27 березня 2015 року, 07 квітня 2015 року, затверджених директором ПСП «Калинівське» ОСОБА_12, встановлено, що в квартирі ІІ поверху АДРЕСА_1 загальною площею 26,7 м.кв., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 проживають наступні громадяни: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Згідно копії корінця-ордеру № 128, виданого 28 квітня 1995 року на підставі наказу директора радгоспу «Калинівський» від 25 квітня 1995 року № 160, рішення профкому від 20 квітня 1995 року АДРЕСА_3 (ордер дійсний на вселення протягом 10 днів) громадянину ОСОБА_5 дозволено заселити кімнату № 2, 15,2 кв. м у будинку АДРЕСА_1, склад сім'ї: ОСОБА_5 - голова сім'ї, ОСОБА_6 - син.

З відомостей адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 05 травня 2015 року суд першої інстанції встановив, що реєстрація місця проживання відповідачів: АДРЕСА_2.

Згідно довідки від 15 жовтня 2014 року № 277 за підписом Дібрівського сільського голови ОСОБА_13, виданої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в тому, що вона дійсно проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, до складу сім'ї входять: ОСОБА_6 - син, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7 - син, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Як вбачається з довідки (Форма АДРЕСА_2), виданої головою виконкому сільської ради с. Діброва ОСОБА_14 від 13 вересня 2011 року на ім'я ОСОБА_5, в тому, що вона дійсно проживає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_4, та займає площу 32,4 кв. м, на жилій площі проживають та прописані троє осіб: ОСОБА_5 - голова двору, мати, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно; ОСОБА_6 - син, ІНФОРМАЦІЯ_3, постійно; ОСОБА_7 - син, ІНФОРМАЦІЯ_4, постійно.

Як вбачається з довідки (Форма АДРЕСА_2) виданої головою виконкому сільської ради с. Діброва ОСОБА_14 13 вересня 2011 року на ім'я ОСОБА_11, він дійсно проживає та зареєстрований у кв.АДРЕСА_5 та займає площу 57,8 кв. м, яка належить ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_8, на жилій площі проживають та прописані сім осіб: ОСОБА_11 - голова двору, чоловік, ІНФОРМАЦІЯ_7, постійно з 27 вересня 1989 року; ОСОБА_4 - дружина, ІНФОРМАЦІЯ_8, постійно з 27 вересня 1989 року; ОСОБА_3 - син, ІНФОРМАЦІЯ_9, постійно; ОСОБА_10 - син, ІНФОРМАЦІЯ_10, постійно; ОСОБА_3 - син, ІНФОРМАЦІЯ_11, постійно; ОСОБА_8 - син, ІНФОРМАЦІЯ_3, постійно; ОСОБА_15 - онук, ІНФОРМАЦІЯ_12, постійно.

Згідно копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, виданого на ім'я відповідача - ОСОБА_5 Васильківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, інвентарний номер - 739, паспорт складений станом на 19 січня 2009 року: житлові та підсобні приміщення квартири розташовані на І-ІІ поверсі ІІ поверхового будинку і являють собою окрему квартиру, яка складається з 2 житлових кімнат, з них: 1-ша кімната - 15,8 кв. м, 2-а кімната - 7,3 кв. м, житлова площа квартири - 23,1 кв. м, підсобна площа квартири - 15,7 кв. м, загальна площа квартири - 38,8 кв. м.

Згідно копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, виданого на ім'я третьої особи - ОСОБА_11 Васильківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, інвентарний номер - 739, реєстровий номер - 26648944, паспорт складений станом на 01 липня 2010 року: житлові та підсобні приміщення квартири розташовані на ІІ поверсі ІІ поверхового будинку і являють собою окрему квартиру, яка складається з 2 житлових кімнат, з них: 1-ша кімната - 7,3 кв. м, 2-а кімната - 15,8 кв. м, житлова площа квартири - 23,1 кв. м, підсобна площа квартири - 9,4 кв. м, загальна площа квартири - 39,3 кв. м, план ІІ поверху квартири АДРЕСА_1, містить примітку: 1/2 верхнього поверху виділено в окреме користування із зміненою площею.

Згідно висновку експерта від 16 січня 2017 року № 353/01-2017 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи відповідно до ухвали суду від 24 лютого 2016 року:

- у відповідності до наданих на дослідження матеріалів інвентаризаційної справи № 739 на житловий будинок по вул. Леніна, 18 у с. Діброва Васильківського району Київської області, з уточненням на 09 лютого 1994 року, тобто актуальної на дату видачі ордеру від 28 квітня 1995 року № 128, кімната площею 15,2 кв. м в даному будинку, відповідно до плану та експлікації будинку, відсутня.

- приміщення другого (верхнього) поверху квартири АДРЕСА_1, загальною площею 27,5 кв. м, зокрема приміщення коридору № 5-2 (площею 2,4 кв. м), житлової кімнати АДРЕСА_1-3 (площею 15,8 кв. м), ванни № 5-4 (площею 2,0 кв. м) та кімнати № 5-5 (площею 7,3 кв. м), не співпадають (не є тотожними) за площею та нумерацією приміщень, що зазначено в корінці ордера від 28 квітня 1995 року № 128, за яким відповідачу - ОСОБА_5 надано дозвіл на заселення кімнати № 2 площею 15,2 кв. м по вул. Леніна, 18 у с. Діброва Васильківського району Київської області.

- приміщення другого поверху квартири АДРЕСА_1, загальною площею 27,5 кв. м, не є окремою ізольованою квартирою, оскільки не мають окремого входу/виходу на зовні та (або) до підсобних приміщень багатоквартирного житлового будинку, які ведуть на зовні, а можуть експлуатуватися лише разом їз приміщеннями першого поверху квартири, а саме: верандою № Х (площею 4,4 кв. м), коридором № 5-1 (площею 5,0 кв. м) та сходовою клітиною № ХІІ (площею 2,4 кв. м).

- фактично в користуванні відповідачів - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, перебувають приміщення ізольованої квартири АДРЕСА_1, загальною площею 39,3 кв. м, в тому числі житлова площа - 23,1 кв. м.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року у справі замінено позивача ОСОБА_3 його правонаступником ОСОБА_4

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_3, підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Положенням статті 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

ОСОБА_3, звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав, що він є співвласником спірного житла, а відповідачі, які проживають у цьому приміщенні, не мають права користування вказаним житлом, вселились самоправно, а тому чинять перешкоди у користуванні належним йому майном.

Спірним приміщенням є 1/2 частина квартири АДРЕСА_1

Рішенням Васильківського районного суду Київської області від 18 вересня 1998 року позов ОСОБА_11 задоволено.

Визнано за ОСОБА_11 та членами його сім'ї ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_8 право власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 54,9 кв. м та 1/2 квартири АДРЕСА_1

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2010 року заяву ОСОБА_11 про виправлення арифметичної помилки у судовому рішенні задоволено.

Виправлено арифметичну помилку в рішенні Васильківського районного суду Київської області від 18 вересня 1998 року.

Вказано, що площа квартири АДРЕСА_3 становить 62,9 кв. м, а 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 верхнього поверху становить 26,7 кв. м.

Резолютивну частину рішення викладено у такій редакції: визнати за ОСОБА_11 та членами його сім'ї ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_8 право власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 62,9 кв. м та 1/2 квартири АДРЕСА_1

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_3 зазначив, що вказаними судовими рішеннями встановлено його право власності на спірне приміщення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 18 січня 2017 року № 353/01-2017 встановлено, що відповідачі не є власниками спірної частини квартири, оскільки приміщення другого (верхнього) поверху квартири АДРЕСА_1 не співпадають (не є тотожними) за площею та нумерацію приміщень, які зазначені в корінці-ордера від 28 квітня 1995 року № 128, відповідно до якого ОСОБА_5 надано дозвіл на заселення кімнати № 2 площею 15,2 кв. м у будинок АДРЕСА_1 що свідчить про самоправне зайняття відповідачами спірного жилого приміщення.

Разом із тим, з таким висновком обґрунтовано не погодився суд апеляційної інстанції.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2009 року у справі № 22-1303/2009 за позовом ОСОБА_5 до ПСП «Калинівське», ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дібрівська сільська рада Васильківського району Київської області, про визнання права власності на квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Васильківської районної державної адміністрації Київської області, про виселення з квартири, було встановлено в судовому засіданні обставини щодо вселення ОСОБА_5 у спірне приміщення, викликані свідки пояснювали, що нумерація кімнат у будинку АДРЕСА_1 постійно змінювалась, оскільки вказаний будинок був гуртожитком і мав вісім кімнат, а в подальшому став чотирьох квартирним. Встановлено, що ОСОБА_5 спочатку була заселена у кімнату № 2, нумерація якої у подальшому була змінена під час приватизації квартир мешканцями будинку.

Під час розгляду вказаної справи свідок ОСОБА_16 вказала, що вона проживає у вказаному будинку з 1993 року в квартирі АДРЕСА_2, ОСОБА_11 на той час вже там проживали, а ОСОБА_5 проживає в тій квартирі, в яку і заселилася. Вказане підтверджено і свідком ОСОБА_17, яка працювала в КСП «Калинівське» та була головою профкому, вказувала, що ОСОБА_11 не звертались до профкому з тих підстав, що ОСОБА_5 займає їх квартиру.

Вказаним судовим рішенням ОСОБА_11 було відмовлено у задоволенні його зустрічних позовних вимог про виселення ОСОБА_5 із займаного нею приміщення, оскільки вищевказаним рішенням Васильківського районного суду Київської області від 18 вересня 1998 року йому було виділено 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 площею 32,7 кв. м нижнього поверху спірного будинку, ця частка є ідеальною, а не реальною, а тому його вимоги щодо зайняття ОСОБА_5 належної йому частини будинку були визнані недоведеними.

Як вірно зазначено судом апеляційної інстанції, вже після розгляду вказаної справи, ОСОБА_11 у 2010 році звернувся до суду із заявою про виправлення арифметичної помилки у рішенні Васильківського районного суду Київської області від 18 вересня 1998 року, наслідком розгляду якої стало визнання за останнім права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 верхнього поверху.

Разом із тим, у висновку експерта за наслідками проведення судової будівельно-технічної експертизи від 18 січня 2017 року № 353/01-2017, під час якої було досліджено матеріали технічної інвентаризації і відновлено об'ємно-планувальне рішення житлового будинку АДРЕСА_2 станом на дату отримання ОСОБА_5 ордеру, тобто станом на 1995 рік, зазначено, що станом на 1995 рік квартира АДРЕСА_1 мала площу 69,2 кв. м та складалась із приміщень на двох поверхах. На 2010 рік квартира АДРЕСА_1 зменшила свою площу на 29,9 кв. м за рахунок приміщень першого поверху, оскільки вказана площа увійшла до квартири АДРЕСА_3.

Таким чином, приєднавши до квартири АДРЕСА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 першого поверху, відповідно до рішення Васильківського районного суду Київської області від 18 вересня 1998 року, ОСОБА_11 в подальшому звернувся до суду із заявою про виправлення арифметичної помилки та визнав за собою іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка розміщена на другому поверсі та є місцем проживання ОСОБА_5 разом із дітьми.

Верховний суд погоджується з висновками апеляційного суду, що ОСОБА_3 не доведено, що йому, як співвласнику, належить на праві власності приміщення квартири АДРЕСА_1, яке займає ОСОБА_5, оскільки на момент ухвалення судових рішень від 18 вересня 1998 року та 16 квітня 2010 року про визнання за позивачем права власності, квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 мали різну площу та планування.

Крім того, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги та виселяючи відповідачів із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення, не врахував того, що ОСОБА_5 разом із дітьми вселилась у спірне приміщення на підставі ордеру від 28 квітня 1995 року № 128, який не було визнано недійсним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положенням статті 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов'як проти України» («Sadovyak v. Ukraine», заява № 17365/14, § 27) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У справі, яка переглядається, відповідач разом із дітьми була вселена у будинок відповідно до вимог закону, а саме на підставі відповідного ордера, а тому зміна типу будинку з гуртожитку на квартирний, зміна нумерацій кімнат та площі, у зв'язку із переплануванням, в сукупності із недоведенням позивачем свого порушеного права, є підставою для відмови у задоволенні вказаного позову.

Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовив ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_3, у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович