Провадження № 2/235/285/19
Справа № 235/7445/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючого - судді Назаренко Г.В.

за участю секретаря Полуянчик В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що 17 листопада 1995 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. 22 квітня 2005 року шлюб між ними було розірвано.

У них є син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з нею.

До початку проведення антитерористичної операції у Донецькій області вона разом з сином постійно мешкала у м. Донецьк за адресою: АДРЕСА_1, але с початком антитерористичної операції в серпні 2014 року вони виїхали на підконтрольну Україні територію в м. Запоріжжя.

Після народження дитини відповідач перестав виходити на зв'язок з нею, спілкуватися з дитиною, матеріальної підтримки на дитину не надає, аліменти не сплачує, у житті та вихованні дитини не приймає ніякої участі, питаннями забезпечення інтересів сина він абсолютно не цікавиться, навіть не намагається встановити зв'язок з ними.

На тимчасово окупованій території Донецької області у м. Донецьк, залишились проживати її мати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, та батько ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8

Для того, щоб вона та її син могли підтримувати сімейні стосунки з родичами, вони мають необхідність тимчасово виїхати до м. Донецьк на тимчасово окуповану територію Донецької області для відвідування її матері та батька.

Крім цього, вона має на меті для підвищення духовного та фізичного розвитку дитини відвідувати з сином такі країни як Російська Федерація, де планує відпочити влітку 2019 року.

Таким чином, для того щоб вона могла разом із сином виїхати до тимчасово окупованої території у м. Донецьк, або у Російську Федерацію без супроводу відповідача, їй необхідно отримувати від відповідача нотаріально посвідчений дозвіл. Однак, на теперішній час вона не знає де знаходиться відповідач та не має з ним ніякого зв'язку, у неї виникають труднощі з отриманням від нього нотаріального дозволу.

На підставі наведеного, позивач просила надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_3 на тимчасовий виїзд на неконтрольовану (тимчасово окуповану) територію України у місто Донецьк через лінію зіткнення у межах Донецької області, а також до Російської Федерації, у її супроводі без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 на строк від дня набрання рішенням суду законної сили до 30.12.2021 року.

Позивач, представник позивача в судове засідання не з'явились, надали клопотання, в яких підтримали позовні вимоги, просили справу розглянути за їх відсутності.

Відповідач в судове засідання не з'явився, надав клопотання, в якому позовні вимоги визнав, просив справу розглянути за його відсутності.

Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідний зміст спірних правовідносин.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 1995 року по 22 квітня 2005року (а.с.16-17).

Згідно копії свідоцтва про народження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції м. Донецька 12 липня 2006 року, ОСОБА_2 є батьком, а ОСОБА_1 - матір'ю неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14).

Позивач разом із дитиною зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, взяті на облік як внутрішньо переміщені особи з 28 серпня 2014 року Головним управлінням ДСНС України у Запорізькій області, що підтверджується копією довідки про первинну реєстрацію особи переселенця № 2897 (а.с.13).

Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10-12).

Батьками позивача є ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які зареєстровані в м. Донецьк (а.с.15, 18-22).

Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У відповідності ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифіковану постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ч.2 ст. 154 Сімейного кодексу України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 155 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено положеннями Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України".

Відповідно до положень ст. 1 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", в редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 3857-XII ), громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Порядок в'їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави.

Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну.

Згідно ст. 2 Закону № 3857-XII документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в'їзд в Україну).

У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в'їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України (Стаття 3 Закону № 3857-XII).

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 , зі змінами і доповненнями на час виникнення спірних правовідносин ( далі - Правила) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:

якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном;

-у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій:

свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Отже, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду.

Відповідно до ст.11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частина 1 ст.81 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів того, що існує реальна необхідність у вивозу неповнолітньої дитини ОСОБА_3 до Російської Федерації, позивачем суду не надано.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог в частині надання дозволу на виїзд до Російської Федерації неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька позивачу необхідно відмовити.

Відповідно до ст.313 ЦК України, ст.ст.150, 154, 155 СК України, ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", п.5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, керуючись ст.ст.13, 19, 81, 263-265, 282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасове переміщення через лінію зіткнення та/або в її межах в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_6, строком на 1 (один) рік.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, повністю або частково до Донецького апеляційного суду через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3, АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 19 лютого 2019 року. Повне рішення складено 1 березня 2019 року.

Суддя Г.В. Назаренко