ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2538/19 Справа № 189/544/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Пустовар О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Покровська селищна об'єднана територіальна громада, про визнання заповіту недійсним, -

п о с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, третя особа Покровська селищна об'єднана територіальна громада про визнання заповіту недійсним /т.1 а.с. 2-4/.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько - ОСОБА_3 18 липня 2015 року він зробив заповіт на дочку ОСОБА_2, який завірила секретар Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області. Позивачка вважає, що заповіт не відповідає вимогам закону та підлягає визнанню недійсним з огляду на те, що на момент складення заповіту психофізичний стан заповідача виключав можливість керувати останнім усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними з огляду на стан здоров'я заповідача. При цьому, що посвідчення заповіту здійснювалося за місцем мешкання заповідача за адресою: АДРЕСА_1, заповіт складений за допомогою технічних засобів із проставленням дати посвідчення заповіту в друкованому вигляді (вказано час посвідчення 12 год. 50 хв.), однак відповідні технічні засоби для виготовлення тексту заповіту у місці проживання заповідача та, очевидно, що час зазначений в самому заповіті, а також заповнення тексту заповіту здійснювалося не безпосередньо зі слів самого спадкодавця та без його особистої присутності. Крім того, в заповіті є запис «заповіт прочитано вголос та підписано власноручно», але цей запис відрізняється від особистого підпису заповідача в цьому ж заповіті. Просить позов задовольнити та визнати заповіт недійсним.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено /т.3 а.с. 4-7/.

Не погодившись із таким рішенням позивач ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі /т.3 а.с.16-21/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не приділив достатньої уваги питанню щодо здатності спадкодавця у момент підписання заповіту усвідомлювати значення своїх дій.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає необхідним скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням ч.2 ст. 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 /т.1 а.с.6/.

Згідно заповіту, посвідченого 18 липня 2015 року секретарем виконкому Олександрівської сільської Ради Покровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 на випадок смерті зробив розпорядження, за яким усе належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, усі свої майнові права та обов'язки, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов'язки, які належатимуть йому на день смерті заповів ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що зроблено відповідний запис в журнал реєстрації нотаріальних дій під номером 557 /т.1 а.с.163-165/.

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач посилалась на те, що на момент складання заповіту психофізичний стан заповідача виключав можливість усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними. Вважала, що заповіт складено з порушенням вимог закону щодо його форми та посвідчення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, з підстав недоведеності порушення волі спадкодавця в розумінні ч.1 ст. 1257 ЦК України, суд першої інстанції зазначив, що надані докази не свідчать і про порушення з боку секретаря виконкому Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області при посвідченні заповіту.

Колегія суддів повністю погоджується з даним висновком, виходячи з наступного.

Згідно статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Із змісту оспорюваного заповіту вбачається, що такий посвідчений секретарем виконкому Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області О.І. Остроух.

Згідно з п.1.1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого 11.11.2011 року № 3306/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 року - перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до ст.37 Закону України «Про нотаріат» - у населених пунктах, де немає державних нотарiусiв, посадовi особи виконавчих комiтетiв сiльських, селищних, мiських Рад народних депутатів вчиняють в тому числі таку нотарiальну дiю, як посвiдчення заповiту.

Згідно з вимогами розділу 3 п.1 п.п.1.1.,1.4.,1.6. вищезазначеного Порядку - посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247,1251 ЦК України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов'язана роз'яснити заповідачу зміст статей 1241, 1307 ЦК України про що зазначається в тексті заповіту.

При посвідченні оскаржуваного заповіту секретарем Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області дотримано вимоги вищезазначеного Порядку, зокрема в заповіті є запис, що «мною, тобто ОСОБА_3, прочитано вголос та підписано власноручно». Крім того, в заповіті зазначено, що особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено, тобто ОСОБА_3 був дієздатною, грамотною особою, тому посвідчення заповіту у присутності свідків не вимагалось.

Відповідно до висновку експерта № 1766-17 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи - підпис від імені ОСОБА_3 в заповіті від 18 липня 2015 року та фототаблиці до висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, виконаний самим ОСОБА_3 /т.1 а.с. 188-190/, тобто заповіт власноручно підписано заповідачем ОСОБА_3, про що зазначено в посвідчувальному написі.

Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 557, стягнено державне мито 0,85 грн. Вказана нотаріальна дія зареєстрована в журналі реєстрації нотаріальних дій /т.1 а.с.163-165/.

Отже, суд першої інстанції дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати заповіт таким, що не відповідає волі заповідача.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це посадовою особою.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського судуз прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров