Апеляційне провадження № 22-ц/824/1032/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 березня 2019року м. Київ

Унікальний номер справи 759/19365/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Андрієнко А.М., Саліхова В.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поручник Олена Юріївна,

приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко Уляна Євгенівна,

Міністерство юстиції України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_6, подану її представником ОСОБА_9, та ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_10,

на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухваленого 10 вересня 2018 року під головуванням судді Ул'яновської О.В.в приміщенні суду,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 через свого представника звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи ПН КМНО Поручник О.Ю., ПН КМНО Ткаченко У.Є., МЮУ про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить будівля ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» (літ «К»), загальною площею 952,20 кв.м., що складає 9/100 частини від готельного комплексу, який розташований у АДРЕСА_1. У липні 2015 року він дізнався про існування договору купівлі-продажу будівлі ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 12.06.2015, укладеного між ОСОБА_6, що діяла на підставі довіреності від ОСОБА_4, та ОСОБА_5

Зазначав, що вказану довіреність нікому не видавав, з довірителем не знайомий, довіреність складена і підписана невідомою особою без його відома та згоди, на укладення договору купівлі-продажу будівлі ресторану нікого не уповноважував, коштів від продажу не отримував, спірний договір укладено під час дії арешту нерухомого майна, реєстрацію права власності за договором не проведено. В матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення довіреності, міститься копія паспортних даних довірителя, фотокартка на якій є відмінною від оригіналу фотокартки паспорту позивача.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено. Визнано недійсною довіреність від ОСОБА_4, яка була видана та посвідчена приватним нотаріусом КМНОТкаченко Уляною Євгеніївною від 06.02.2015, реєстровий №49 на ОСОБА_6 Визано недійсним договір купівлі-продажу ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» (літ. «К») загальною площею 952,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Поручник О.Ю., реєстраційний №1672.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 через своїх представників подали апеляційні скарги і, вказуючи на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказують, зокрема, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального законодавства не закрив провадження у справі, адже позивач неодноразово звертався до суду з аналогічними позовами з тих самих підстав та з тим же предметом спору.

Судом першої інстанції порушено порядок призначення експертизи, оскільки наданий оригінал довіреності є невстановленого походження; вільні та експериментальні зразки не ідентифіковано у встановленому законом порядку; експериментальні зразки не відбиралися у позивача в суді; відсутній посвідчувальний напис суду на експериментальних зразках; експерт самостійно збирав матеріали, що підлягали дослідженню.

Суд відмовив в проведенні повторної експертизи, безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про виклик в судове засідання експерта для усунення сумнівів. Суд жодного разу не визнав явку позивача обов'язковою.

Суд помилково виходив лише з висновку експертизи та помилково застосував ст. 215 ЦК України.

Також ОСОБА_5 в своїй апеляційній скарзі зазначив, що суд не звернув уваги на пояснення приватного нотаріуса, яка вказувала, що оформлюючи довіреність чітко слідувала Порядку вчинення нотаріальних дій.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_5 - ОСОБА_12 та представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційних скарг з підстав, викладених в них. Просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_13 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися належно, проте про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 на праві власності належить будівля ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» під літерою «К», загальною площею 952,20 кв.м., що складають 9/100 частин від готельного комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Право власності позивача на нерухоме майно підтверджується договором купівлі-продажу від 20.05.2010 та свідоцтвом про право власності від 02.16.2014 (т. 1 ас.ас. 11, 19-20).

09.11.2010 на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Святошинського району м. Києва, на вказану будівлю ресторану накладено заборону на відчуження, про що внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (т. 1 а.с. 193-194).

06.02.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У.Є. за реєстровим № 49 посвідчено довіреність про те, що ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_6 бути його представником з питань розпорядження, в тому числі щодо продажу нерухомого майна-будівлі ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» під літерою «К». Довіреність дійсна до 06.02.1018 (т. 1 ас. 106). Відомості про довіреність занесено до Єдиного реєстру довіреностей (т. 1 ас. 110).

12.06.2015 ОСОБА_4, від імені якого діяла ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу будівлі, предметом відчуження якого, в силу п. 1 договору, є будівля ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» під літерою «К», загальною площею 952,20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Продаж майна вчинено за 1 601 600 грн. 00 коп. (п. 2 договору). Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поручник А.Ю., зареєстровано в реєстрі за №1672 (т. 1 ас. ас.45-46).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_4 зазначав, що оспорювану довіреність нікому не видавав, не підписував, на укладення договору купівлі-продажу будівлі ресторану нікого не уповноважував, про вказані правочини дізнався у липні 2015.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності, беручи до уваги Висновок судового експерта щодо виконання підпису не ОСОБА_4 на довіреності, виданої на ім'я ОСОБА_6, а іншою особою.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності у позивача наміру та волевиявлення на відчуження свого майна, оскільки довіреності на вчинення правочину він не підписував і не видавав, що об'єктивно підтверджується висновком експерта за результатами проведення почеркознавчого дослідження, надав йому належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що довіреність вчинена без наявності волевиявлення позивача, що є підставою для визнання оскаржуваної довіреності та договору недійсними відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №900/9401/16-32 від 07.12.2016, підпис від імені ОСОБА_4 у довіреності, реєстровий №49 від 06.02.2015, виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою (т. 1 ас.ас. 227-230).

Доводи апеляційних скарг відповідачів щодо визнання висновку експертизи від 06.02.2015 неналежним доказом та призначення експертизи в порушення вимог законодавства підлягають відхиленню, оскільки експертизу проведено з дотриманням вимог чинного законодавства. Щодо посилання в апеляційній скарзі на рецензію ОСОБА_15, складену 24.07.2017 за результатами проведеної почеркознавчої експертизи № 9400/9401/16-32, то слід зазначити, що рецензент не вправі здійснювати оцінку висновку експерта, як доказу у справі, оскільки це є виключно прерогативою суду і не має для суду наперед установленого значення, оскільки він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Щодо посилання в апеляційних скаргах на порушення вимог законодавства під час проведення експертизи без особистої явки особи без надання зразків підписів, то вони відхиляються судом, як необґрунтовані. Відповідно до абзацу 2 пункту 1.4 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом МЮУ 8.10.1998 за № 53/5, у разі неможливості пред'явити зазначені зразки (смерть виконавця, від'їзд, тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису.

Як вбачається, стороною позивача було надано для проведення судової почеркознавчої експертизи підпису ОСОБА_4 оригінали вільних зразків, що виконані позивачем протягом 2013-2015 років, у зв'язку з відсутністю у позивача фактичної можливості прибути до приміщення суду з окупованої території України через перебування останнього у розшуку.

У відповідності до вимог ЦПК України, сторонам у справі надано право у разі неповноти, неясності, необґрунтованості висновку експерта, заявляти клопотання щодо проведення повторної, додаткової експертизи, проте, відповідачі таким не правом не скористалися.

Під час слухання справи суд апеляційної інстанції використав всі можливості для повідомлення та виклику ОСОБА_4 в судове засідання з метою відібрання у нього експериментальних зразків підписів.

Представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_9 відмовилися від клопотання про проведення повторної експертизи документа, що підтверджується протоколом судового засідання від 1 березня 2019 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо прийняття висновку експертизи належним та допустимими доказом.

Враховуючи проведений допит в судовому засіданні суду апеляційної інстанції експерта ОСОБА_16 суд дійшов висновку, що порушень, на які посилалися відповідачі в своїх апеляційних скаргах під час проведення почеркознавчої експертизи не встановлено.

Будь-яких належних і допустимих доказів, які б спростовували такі висновки суду, відповідачами надано не було.

Таким чином, встановлено, що позивач ОСОБА_4 не уповноважував ОСОБА_6 бути його представником з питань розпорядження, в тому числі щодо продажу нерухомого майна - будівлі ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» під літерою «К» в м. Києві, по АДРЕСА_1. Відчуження нерухомого майна позивача було вчинено поза його волевиявленням на підставі підробленої довіреності.

З огляду на наведене, суд вважав встановленим, що ОСОБА_4 не підписував вищезазначену довіреність від 6.02.2015, складену та посвідчену приватним нотаріусом КМНО Ткаченко У.Є. за реєстровим номером 49, отже її не можна вважати такою, що вчинена у формі, встановленій законом.

Враховуючи, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, суд прийшов до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення позову.

Враховуючи, що довіреність від 6.02.2015 є недійсною, як така, що не відповідає вимогам ч.1ст. 203 ЦК України, суд вірно встановив, що майно за цією довіреністю вибуло з власності позивача всупереч його волі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 щодо того, що суд не надав належної правової оцінки поясненням приватного нотаріуса, яка вказувала, що оформлюючи довіреність чітко слідувала Порядку вчинення нотаріальних дій відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки спростовуються наявними в справі матеріалами та висновком експертизи від 6.02.2015.

Дослідивши наявні в справі докази, апеляційний суд приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Встановивши, на підставі наданого суду письмового доказу, що позивач таку довіреність не підписував, суд правомірно визнав її недійсною.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідачі на спростування висновку експертизи, апеляційному суду будь-яких доказів не подали.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що оцінка доказів була надана судом першої інстанції у відповідності до ч.7 ст. 82 ЦПК України.

Будь-яких доказів, які б свідчили, що майно вибуло із власності позивача за його волевиявленням суду надано не було.

Посилання представника відповідача в судовому засіданні на те, що позивач окрім звернення з аналогічним позовом звернувся до суду за захистом своїх прав також і в інші способи, на законність ухваленого рішення не впливають, оскільки в цих справах різний склад учасників та правові підстави звернення за захистом порушених прав.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подачу такої скарги покладається на особу , що її подала. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_6, подану її представником ОСОБА_9, та ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_10 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 5 березня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: