Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 147/129/17

провадження № 61-37939св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Оляницька сільська рада Тростянецького району Вінницької області, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 28 лютого 2018 року у складі судді Волошина І. А. та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 03 травня 2018 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Берегового О. Ю., Марчук В. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Оляницької сільської ради Тростянецького району Вінницької області, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання свідоцтва про право власності недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 На підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2015 року, що набрало законної сили, в порядку спадкування за законом вона є власницею житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1. 18 травня 2015 року її право власності на об'єкт житлової нерухомості зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

22 січня 2016 року вона звернулася в Оляницьку сільську раду Тростянецького району Вінницької області із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку орієнтовною площею 0,17 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою садиби.

Рішенням 04 сесії 07 скликання Оляницької сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 27 січня 2016 року було вирішено, що питання про надання їй дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку орієнтовною площею 0,11 га за указаною адресою буде розглядатися після встановлення проектною організацією межових знаків між земельними ділянками ОСОБА_5 та ОСОБА_6; землевпоряднику сільської ради поставлено завдання внести відповідні зміни в облікову документацію.

У подальшому постановою Тростянецького районного суду Вінницької області від 24 березня 2016 року указане рішення сільської ради визнано нечинним. Рішенням 06 сесії 07 скликання Оляницької сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 19 квітня 2016 року надано згоду на розробку технічної документації та передачу земельної ділянки у її власність. При фактичному обмірі земельної ділянки, якою користувалася ОСОБА_6 з існуючими межовими знаками, встановлено, що площа указаної земельної ділянки становить 0,199 га.

На неодноразові її звернення до сільської ради щодо надання інформації про розмір земельної ділянки, якою користувалася ОСОБА_6, вона була повідомлена про користування земельною ділянкою площею 0,11 га. Вона зверталася до архіву із заявою про видачу рішень щодо вилучення земельних ділянок у ОСОБА_6, у зв'язку з чим їй стало відомо, що 29 травня 2003 року за заявою самої ОСОБА_6 у неї було вилучено 0,12 га на полі № 4, та 30 травня 2004 року 0,06 га по АДРЕСА_2. Однак протягом останніх років життя ОСОБА_6 та після її смерті вона користувалася земельною ділянкою фактичним розміром 0,199 га в межах існуючих межових знаків. З метою виготовлення технічної документації фізична особа-підприємець ОСОБА_7 зробив заміри земельної ділянки, якою вона користується, у результаті чого було виявлено, що при існуючих межових знаках розмір ділянки становить 0,199 га. Проте землевпорядною організацією при накладанні зазначеної земельної ділянки на кадастрову карту виявлено, що на частину цієї ділянки ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності від 24 квітня 2015 року № 36765608 та зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:07:0039 площею 0,2409 га. Вона вважає, що право власності на земельну ділянку у ОСОБА_5 виникло з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки його свідоцтво видане після смерті ОСОБА_6, яка не підписувала і не могла підписати акт погодження меж. Після переходу до неї права користування спірною земельною ділянкою з нею також ніхто не погоджував межі, що є недопустимим.

Вона вважала, що при прийнятті рішення з надання дозволу на виготовлення технічної документації, а згодом при погодженні меж, затвердженні технічної документації, надання у власність ОСОБА_5 земельної ділянки з кадастровим номером :02:07:0039 площею 0,2409 га, Оляницька сільська рада Тростянецького району Вінницької області, як розпорядник указаної категорії земель допустила порушення діючого законодавства, оскільки точно володіла інформацією про те, що спірна земельна ділянка виходить за межові знаки, поглинає частину земельної ділянки, якою володіла покійна ОСОБА_6

З урахуванням зазначених обставин ОСОБА_4 просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 з кадастровим номером :02:07:0039 площею 0,2409 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 28 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що під час виготовлення ОСОБА_5 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж використовуваної земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_6 за її життя у 2008 році погоджено межі його земельної ділянки, про що свідчить її підпис на абрисі зовнішніх меж земельної ділянки відповідача. Тобто, остання надала свою згоду на приватизацію земельної ділянки відповідачем за визначених у технічній документації меж, не мала з цього приводу будь-яких зауважень чи заперечень. Відтак, суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 на противагу доводів позовної заяви отримав у власність використовувану земельну ділянку у відповідності вимог законодавства. В той же час, землекористування ОСОБА_4 в установленому порядку не оформлено, відповідні правовстановлюючі документи на присадибну земельну ділянку у неї відсутні. Належних та допустимих доказів, що підтверджували б її право на більшу площу земельної ділянки, а ніж їй надано дозвіл на виготовлення технічної документації, суду не надано. Не знайшло свого доведення й перебування у власності ОСОБА_4 земельної ділянки, частина якої раніше була у користуванні ОСОБА_6 Накладення земельних ділянок сторін на кадастровій карті не може бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 03 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 28 лютого 2018 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що районний суд обґрунтовано залишив позов без задоволення, оскільки позивачем не доведено зазначених у позові обставин про те, що ОСОБА_5 отримав у власність спірну земельну ділянку з порушенням вимог закону та прав землекористування ОСОБА_4, яке нею в установленому порядку не оформлено, відповідні правовстановлюючі документи на присадибну земельну ділянку у неї відсутні.

При цьому апеляційний суд послався на те, що ОСОБА_6 за її життя у 2008 році погоджено межі земельної ділянки ОСОБА_5, про що свідчить її підпис на абрисі зовнішніх меж земельної ділянки відповідача. Тобто, остання надала свою згоду на приватизацію земельної ділянки відповідачем за визначених у технічній документації меж, не мала з цього приводу будь-яких зауважень чи заперечень.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її з суду першої інстанції.

У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 отримав у власність спірну земельну ділянку з порушенням вимог закону та її прав землекористування. Вважає, що при прийнятті рішення про погодження меж земельної ділянки ОСОБА_5 межі земельної ділянки ОСОБА_5, ОСОБА_6 не підписувала і не могла підписувати акт у тому вигляді, який міститься у технічній документації, а коли право користування земельною ділянкою перейшло до неї, з нею також ніхто не погоджував меж. Тому вважає, що Оляницькою сільською радою Тростянецького району Вінницької області, як розпорядником зазначеної категорії земель порушено вимоги чинного законодавства та її прав землекористувача спірної земельної ділянки.

Відзив на касаційну скаргу на надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2015 року, що набрало законної сили, за ОСОБА_4 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 визнано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 загальною площею 46,5 кв. м, житловою площею 18,0 кв. м, допоміжною 28,5 кв. м, та складається з житлового будинку «А», сараю «Б» (а. с. 99-100). 18 травня 2015 року право власності на цей об'єкт житлової нерухомості зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 8).

За даними земельно-кадастрової книги по Оляницькій сільській раді Тростянецького району за 2001-2015 роки станом на 01 січня 2001 року за ОСОБА_6 рахувалися земельні ділянки загальною площею 0,35 га.

Рішеннями виконавчого комітету Оляницької сільської ради від 29 травня 2003 року № 40 згідно заяв ОСОБА_6 припинено її право приватної власності на земельну ділянку площею 0,12 га поле № 4, від 30 квітня 2004 року № 38 припинено право приватної власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,06 га по АДРЕСА_2, що вуглом межує з АДРЕСА_3 (а. с. 6-7).

Cтаном на 2004-2015 роки у користуванні ОСОБА_6 перебувала земельна ділянка площею 0,11 га, що вбачається із записів облікової картки погосподарського обліку.

Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж на земельні ділянки в натурі (на місцевості), приватизація землі ОСОБА_5 розпочалася ще у 2008 році, тобто ще за життя ОСОБА_6

Згідно протоколу погодження встановлення та закріплення меж земельної ділянки, складеного 07 листопада 2008 року, та на звороті цього документа є абрис зовнішніх меж земельної ділянки відповідача ОСОБА_5, де стоїть підпис покійної ОСОБА_6, а, отже, остання дала дозвіл на приватизацію та погодила межі.

Рішенням 06 сесії 07 скликання Оляницької сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 19 квітня 2016 року ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (в натурі) на місцевості у межах населеного пункту, розташованої у АДРЕСА_1, орієнтовною площею 0,11 га (а. с. 41, 118-124).

Зазначене рішення ОСОБА_4 не виконане і не оскаржене.

Право землекористування ОСОБА_4 в установленому земельним законодавством порядку не оформлено, правовстановлюючий документ на право користування чи право власності на землю на її ім'я не видавався.

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна ОСОБА_5 у АДРЕСА_2 у порядку спадкування є власником земельної ділянки площею 0,2409 га, кадастровий номер :02:07:0039 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Реєстрацію права власності державним реєстратором здійснено 24 квітня 2015 року за № 9481072 (а. с. 12-13).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною другою статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з положеннями статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, пункту 1 статті 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, статті 41 Конституції України та статей 321, 328, 334, 338 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Добросовісний набувач набуває право власності на майно, навіть в тих випадках, коли воно відчужене особою, яка немала на це право. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до державного земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватись правил добросусідства.

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша стаття 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частин першої, другої та третьої 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частин першої та другої статті 321 ЦК України).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб (стаття 373 ЦК України).

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (частини першої статті 386 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 надані роз'яснення про те, що відповідно до положень статей 391, 296 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Разом з тим, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Зазначене знайшло своє відображення також у Конвенції про захист прав та основоположних свобод, Першому протоколі до неї та практиці Європейського суду з прав людини, які згідно зі статтею 9 Конституції Українита статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», є частиною національного законодавства та джерелом права, що підлягають застосуванню (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року).

Відповідно до статті 396 ЦК Україниособа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі згідно з положеннями глави 29 цього Кодексуй від власника майна. Отже позивачка наділена правом вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди обґрунтовано виходили із того, що під час виготовлення ОСОБА_5 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж використовуваної земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_6 за життя у 2008 році погоджено межі його земельної ділянки, про що свідчить її підпис на абрисі зовнішніх меж земельної ділянки відповідача. Тобто, остання надала свою згоду на приватизацію земельної ділянки відповідачем за визначених у технічній документації меж, не мала з цього приводу будь-яких зауважень чи заперечень.

При цьому правильно виходили із того, що ОСОБА_5 отримано у власність вищевказану земельну ділянку у відповідності до вищевказаних норм закону, при цьому не порушено вимоги частини першої статті 81, статей 116, 118 ЗК України.

Доводи касаційної скарги про те, що Оляницькою сільською радою Тростянецького району Вінницької області, як розпорядником зазначеної категорії земель, порушено вимоги чинного законодавства та прав землекористувача спірної земельної ділянки є необґрунтованими, спростовуються встановленими обставинами та наведеними вище доказами про погодження меж земельної ділянки ОСОБА_5 з попереднім землекористувачем ОСОБА_6, та про отримання у власність ОСОБА_5 вищевказаної земельної ділянки відповідно до вищевказаних норм закону без порушення прав позивачки, які були предметом розгляду судами попередніх інстанцій і їм судами надана належна оцінка.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 28 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович