ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 645/3199/17-ц

провадження № 22ц/818/1592/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, представники відповідачів - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємельянова І.Г., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шевцов С.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року в складі судді Ульяніч І.В.

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємельянова Ірина Георгіївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шевцов Сергій Олександрович про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві приватної власності належала однокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1.

Вказав, що він є хворою людиною, перебуває на обліку у міському психоневрологічному диспансері та декілька разів на рік проходить лікування в КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» з психічним захворюванням. З 27 липня 2010 року по 31 серпня 2011 року він перебував на обліку у Відділі соціальної допомоги управління праці та соціального захисту населення Фрунзенського району Харківської міської ради. Внаслідок захворювання визнаний інвалідом 3 групи.

Зазначив, що у 2014 році познайомився з ОСОБА_3, який мешкав недалеко від нього. З початку 2015 року ОСОБА_3 періодично надавав йому деяку допомогу, так як знав, що він сирота і не має близьких та родичів. На той час він був визнаний інвалідом 2 групи.

Вказав, що з весни 2015 року ОСОБА_3 почав говорити, що належну йому квартиру він повинен продати або обміняти на іншу. Проте, він не розумів, для чого це потрібно, і не погоджувався це робити, але відповідач протягом тривалого часу періодично умовляв його.

Зазначив, що під приводом того, що необхідно поновити документи на належну йому квартиру, ОСОБА_3 забрав у нього документи на квартиру, паспорт та ідентифікаційний код.

07 травня 2015 року ОСОБА_3 запропонував йому зустрітися та пояснив, що вони поїдуть в центр міста Харкова відновляти якісь документи. Він не розумів які, але довіряв відповідачу.

Вказав, що коли вони приїхали на майдан Конституції, відповідач запропонував йому випити каву, після цього він знаходився як під гіпнозом. Вони пішли до будинку № 16-А до приватного нотаріуса. Йому надали підписати якийсь документ, але у зв'язку з тим, що він погано розуміє українську мову, погано читає та не розуміє прочитаного, він підписав документ, який він не розумів.

Після цього він продовжував мешкати в належній йому квартирі, а ОСОБА_3 періодично умовляв його переїхати до іншої квартири в інший район міста, пояснюючи, що його там ніхто не буде знати, але він не розумів, для чого це потрібно.

Зазначив, що у грудні 2016 року ОСОБА_3 привіз його до Немишлянського відділу поліції, де сказав йому, що нібито втратив його паспорт громадянина України, тому необхідно написати заяву про втрату паспорта, що він і зробив. Після цього він запитав у відповідача, де його паспорт насправді, на що він відповів, що тепер у нього буде два паспорта.

Вказав, що на початку травня 2017 року ОСОБА_3 поміняв вхідні двері до його квартири, пояснюючи, що вона буде мінятися або продаватися, і необхідні нові двері. В середині травня 2017 року ОСОБА_3 повідомив, що знайшов для нього кімнату в іншій квартирі, і що він повинен туди переїхати, та перевіз його до цієї кімнати.

В середині червня 2017 року ОСОБА_3 повідомив позивача, що йому необхідно знятися з реєстрації в належній йому квартирі та зареєструватися в кімнаті, в яку він його перевіз.

21 червня 2017 року він та ОСОБА_3 поїхали до Центру з надання адміністративних послуг, де його зняли з реєстрації, та ОСОБА_3 пообіцяв пізніше зареєструвати його в іншій квартирі. Проте, після цього відповідач перестав з ним спілкуватися, на дзвінки не відповідає, ображає його нецензурними словами.

Зазначив, що в середині липня 2017 року він поїхав до належної йому квартири АДРЕСА_1, та від сусідів дізнався, що квартира продана, а він залишився особою без визначеного місця проживання.

Вказав, що він звернувся до юриста, до нотаріуса, яка посвідчувала довіреність 07 травня 2015 року та договір купівлі-продажу належної йому квартири, і дізнався, що ОСОБА_3 за довіреністю продав належну йому квартиру за договором купівлі-продажу від 27 червня 2017 року, на вкрай невигідних для нього умовах - за 151 000,00 грн., що становить 5807,00 доларів США.

Зазначив, що з копії довіреності від 07 травня 2015 року йому стало відомо, що відповідач повинен був купити на його ім'я квартиру в м. Харкові, але він цього не зробив.

Вказав, що відповідач скористався його безпорадним станом та ввів його в оману. В результаті неправомірних дій відповідача квартира, надана йому державою, що була єдиним житлом та місцем реєстрації, поза його волею вибула з його володіння.

При цьому також посилався на те, що правочин вчинено під впливом помилки.

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27 червня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим В.О., реєстровий номер № 1438; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено; скасовано заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу від 27 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1438, застосовані ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 липня 2017 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що твердження відповідача щодо того, що він витрачав кошти на погашення заборгованості по сплаті комунальних послуг у його квартирі, виготовлення технічної документації для її продажу та переводив на його рахунок кошти, є неправдивими та не підтверджені доказами; що на квитанціях про сплату комунальних послуг є підписи позивача; що жодних попередніх договорів купівлі-продажу квартири з іншими покупцями відповідач не укладав та грошей за їх невиконання не повертав; що відповідач забрав кошти, отримані внаслідок продажу квартири, та повертати їх або купувати йому квартиру не збирається; що відповідач уклав договір купівлі-продажу за його відсутності та без його відома; що відповідач не пояснив, навіщо було укладено дві довіреності - на представництво інтересів позивача перед різними організаціями та продаж квартири; що відповідач ввів його в оману, оскільки ще до укладення спірного договору знав, що не повертатиме йому кошти, отримані від продажу квартири, та не купуватиме іншу; що висновком експерта підтверджена наявність у нього психічного захворювання; що експерт не дала відповіді на запитання, які ознаки має наявне у нього психічне захворювання і чому зроблений нею висновок ґрунтується на висновках попередніх судово-медичних експертиз, проведених в рамках кримінальної справи; що суд не надав оцінки відповіді Центру соціальних служб для сім?ї, дітей та молоді Немишлянського району м. Харкова про те, що у зв'язку з захворюванням він потребує сторонньої допомоги для соціального функціонування у соціумі, та повідомленню КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» щодо того, що він не перебуває на обліку з 04 квітня 2007 року; що суд мав критично поставитися до показання свідка ОСОБА_10, яка є матір'ю відповідача.

19 лютого 2019 року від ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_4 погоджується з висновком суду та апеляційну скаргу вважає необгрунтованою. При цьому, звернула увагу на те, що позивач є дієздатною особою; що доказів того, що договір купівлі - продажу укладено під впливом обману або помилки не надано.

25 лютого 2019 року від ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга - необгрунтованою. При цьому вказав, що ініціатором продажу квартири був ОСОБА_1, який мав значну заборгованість по сплаті житлово - комунальних послуг, які не міг погасити. Також, з боку сусідів йому загрожувала небезпека, оскільки між ними існували конфліктні ситуації, тому ОСОБА_1 бажав змінити місце проживання.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що передбачені законом підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним, відсутні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 26 листопада 2007 року за реєстраційним № 8-07-302001-Ц1, ОСОБА_1 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 (а. с. 4 том 1).

Право власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру зареєстровано у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 12 жовтня 2010 року (а. с. 118 зворот том 1).

ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи, що підтверджується відповідним посвідченням, виданим УПСЗН Немишлянського району Харківської міської ради. (а. с.11 том 1).

Довіреністю від 21 січня 2015 року, посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коробовою І.Г. за №109, ОСОБА_1 уповноважено ОСОБА_3 вести його справи в усіх установах, підприємствах і організаціях України. Довіреність дійсна до 21 січня 2018 року (а. с. 112 том 1).

З довіреності від 07 травня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємельяновою І.Г. за реєстровим номером № 3858 вбачається, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 продати за ціну та на умовах за своїм розсудом належну йому квартиру АДРЕСА_1, купити на його ім'я на умовах та за своїм розсудом квартиру в м. Харкові. Довіреність вчинено на підставі усного договору доручення між ОСОБА_1, довірителем, та повіреним; довіреність прочитана, зміст її зрозумілий, відповідає його волі і підписана ним особисто. Зміст статей 237-240, 244-250 Цивільного кодексу України нотаріусом роз'яснено. Довіреність видана на три роки і дійсна до 07 травня 2018 року (а. с.7 том 1).

Відомості щодо посвідчення довіреності внесені до Єдиного реєстру довіреностей, про що свідчить витяг №28847391 від 07 травня 2015 року (а. с. 8 том 1).

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснила, що довіреність ОСОБА_1 не відкликав та не оспорював, оскільки сподівався, що ОСОБА_3 за виручені кошти від продажу його квартири купить йому квартиру.

27 червня 2017 року між ОСОБА_1, від імені якого діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої 07 травня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємельяновою І.Г. за реєстровим номером №3858, та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 яка належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 2007 року, реєстраційний №8-07-302001-Ц1, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконкому Харківської міської ради та заочного рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 березня 2015 року по справі № 645/10434/14-ц (а. с.6 том 1).

Згідно пункту 5 договору купівлі-продажу продаж зазначеної квартири вчинено сторонами за 151 000,00 грн., які за твердженням сторін, представник продавця отримав повністю від покупця ще до підписання цього договору, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.

Відповідно до Звіту про оцінку майна від 21 червня 2017 року №1951649_21062017_170621-013, оціночна вартість квартири визначена для оподаткування доходу фізичних осіб у розмірі 150 604,00 грн. (а. с. 129-138 том 1).

З пункту 12 договору купівлі-продажу вбачається, що сторони стверджують, що у момент укладання цього договору усвідомлювали значення своїх дій та могли керувати ними, розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором; при укладанні цього договору відсутній будь-який обман чи приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається у відповідності зі справжністю їхньої волі, без будь-якого примусу та психологічного тиску; цей правочин не приховує інший правочин. Сторони за цим договором підтверджують свої дійсні наміри та що вони розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать їхні особисті підписи на цьому договорі.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 18 липня 2017 року №92240955 вбачається, що право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27 червня 2017 року (а. с.5 том 1).

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 381 від 08 травня 2018 року ОСОБА_1 на теперішній час виявляє хронічні, стійкі психічні розлади у формі легкої розумової відсталості з порушеними формами поведінки та синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. Відповідно до свого психічного стану здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

ОСОБА_1 у період часу, якому відповідає підписання довіреності 07 травня 2015 року, виявляв хронічні, стійкі психічні розлади у формі легкої розумової відсталості та синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. Відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідь на питання щодо того, чи здатний ОСОБА_1, враховуючи рівень і особливості його розумового розвитку та індивідуально-психологічні особливості, правильно розуміти характер та конкретний зміст власних дій, керувати ними та передбачати їх наслідки, знаходиться поза компетенцією судово-психіатричної експертизи.

Із змісту висновку вбачається, що твердження ОСОБА_1 щодо того, що 07 травня 2015 року після випитої кави він перебував як під гіпнозом, йому надали підписати якийсь документ, але у зв'язку з тим, що він погано розуміє українську мову, погано читає та не розуміє прочитаного, він підписав документ, який він не розумів, є фактором суб'єктивним та не мають психоматичного характеру (а. с.2-7 том 2).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтями 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у пункті 19 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача та стан його здоров'я; наявність у позивача іншого житла крім спірного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу покупцеві та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

При цьому обман є навмисне цілеспрямоване діяння сторонньої особи щодо введення особи, яка вчиняє правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

При вчиненні правочину під впливом обману відбувається деформація волі особи внаслідок впливу на неї інших осіб.

При обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину ; наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

За змістом статті 237, частини 3 статті 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов'язком. Також до обов'язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов'язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Верховний Суд України в пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Згідно статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України , характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа і яка вимусила її вчинити правочин; правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що вимусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 07 травня 2015 року добровільно видано довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_3 продати за ціну та на умовах за своїм розсудом належну йому квартиру АДРЕСА_1, та купити на його ім'я на умовах та за своїм розсудом квартиру в м. Харкові.

Видаючи довіреність, позивач мав усвідомлювати, що наділив ОСОБА_3 правом продажу квартири будь-якій особі і на умовах, визначених повіреним на власний розсуд.

Вказана довіреність позивачем не відкликалась, не скасовувалась та не оспорювалась.

27 червня 2017 року ОСОБА_3, діючи в межах повноважень, наданих йому вказаною довіреністю, вчинив правочин щодо продажу спірної квартири ОСОБА_4 за ціною у розмірі 151 000,00 грн., що відповідає вартості квартири, визначеній у звіті про оцінку майна від 21 червня 2017 року, згідно якого вона складає 150 604,00 грн.

Таким чином, вчиняючи правочин, предметом якого є спірна квартира, відповідач ОСОБА_3 діяв в межах чинного законодавства із урахуванням повноважень, наданих позивачем на підставі довіреності.

Посилання ОСОБА_1 на те, що правочин вчинено під впливом обману, помилки та на вкрай невигідних умовах є необґрунтованими, оскільки зазначені підстави недійсності правочину, виходячи з наведених норм права, є взаємовиключними.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснила, що інших доказів обману, помилки та того, що договір купівлі - продажу укладено на вкрай невигідних умовах, крім того, що пояснював ОСОБА_1, немає.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що відповідач ввів його в оману, оскільки ще до укладення спірного договору знав, що не повертатиме йому кошти, отримані від продажу квартири, та не купуватиме іншу, є безпідставними, оскільки порушення відповідачем договірних зобов'язань щодо виконання договору доручення не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу.

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання його недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом чи договором наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Неповернення позивачу виручених коштів від продажу квартири та не вчинення дій щодо придбання йому житла не є підставою для визнання правочину недійсним, однак не позбавляє ОСОБА_1 права звернутися до суду із відповідним позовом з метою захисту своїх прав у зв'язку із неналежним виконанням договору доручення.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що відповідач не пояснив, навіщо було укладено дві довіреності - на представництво інтересів позивача перед різними організаціями та продаж квартири, є також необґрунтованими, оскільки обидві довіреності видані ним добровільно, відомостей щодо їх відкликання або оспорювання матеріали справи не містять.

Посилання позивача щодо того, що відповідач не витрачав кошти на погашення заборгованості по сплаті комунальних послуг у його квартирі, виготовлення технічної документації для її продажу та не переводив на його рахунок кошти; що на квитанціях про сплату комунальних послуг є його підписи; що жодних попередніх договорів купівлі-продажу квартири з іншими покупцями відповідач не укладав та грошей за їх невиконання не повертав не можуть бути взяті до уваги, оскільки стосуються обставин, що не входять до предмету доказування у даній справі.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що висновком експерта підтверджена наявність у нього психічного захворювання; що експерт не дала відповіді на запитання, які ознаки має наявне у нього психічне захворювання і чому зроблений нею висновок ґрунтується на висновках попередніх судово-медичних експертиз, проведених в рамках кримінальної справи; що суд не надав оцінки відповіді Центру соціальних служб для сім?ї, дітей та молоді Немишлянського району м. Харкова про те, що у зв'язку з захворюванням він потребує сторонньої допомоги для соціального функціонування у соціумі, та повідомленню КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» щодо того, що він не перебуває на обліку з 04 квітня 2007 року є безпідставним, виходячи з наступного.

.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 381 від 08 травня 2018 року ОСОБА_1 у період часу, якому відповідає підписання довіреності 07 травня 2015 року, виявляв хронічні, стійкі психічні розлади у формі легкої розумової відсталості та синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю, проте, був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Із пояснень експерта Радченко О.М. вбачається, що позивач саме на час посвідчення довіреності 07 травня 2015 року був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ним; що при проведенні судово-психіатричної експертизи досліджувалась уся медична документація ОСОБА_1 з приводу його лікування. Також в матеріалах архівних актів є характеристика з Центру соціальної адаптації міськвиконкому, в якому ОСОБА_1 перебував з 01 вересня 2005 року та в якій зазначено, що ОСОБА_1 за складом характеру хитрий, брехливий, виверткий.

Таким чином, висновок експертизи є обґрунтованим і містить відповіді на поставлені питання у межах компетенції експертів, має конкретний характер, підстав для сумнівів у компетенції судових експертів або незгоди з висновком експертів колегія суддів не вбачає.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І.Колтунова

Повний текст постанови складено 28 лютого 2019 року.