Справа № 444/2048/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1168/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Дем`янович Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 квітня 2017 року, постановлене в складі головуючого судді Мікули В.Є., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Служби у справах дітей Жовківської районної державної адміністрації про визначення порядку користування будинку та земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_2 у вересні 2016 року звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Служби у справах дітей Жовківської районної державної адміністрації про визначення порядку користування будинку та земельною ділянкою.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.08.2014 року вона є власником 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який вона успадкування після смерті батька ОСОБА_9 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Звернувшись до нотаріальної контори про спадкування ще в 2001 році, вона не могла отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки відповідач їй у цьому перешкоджала. З того часу тривають судові засідання. Відповідач маючи право на оформлення спадщини за заповітом після своєї тітки ОСОБА_10 , не звертається до нотаріальної контори, не оформляє спадкування, зайняла весь будинок, а вона будучи власником половини будинку не може таким користуватися, має намір проживати в будинку. Просить задовольнити позов та визначити порядок користування приміщеннями та ділянкою на якій розташовано будинок і яка виділялася її покійному батькові для забудови будинку.

Оскаржуваним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 25 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Встановлено порядок користування житловим будинком з господарським будівлями в АДРЕСА_1 наступним чином:

- у користування ОСОБА_2 виділено - житлову кімнату позначену як 1-5 площею 15.40 кв.м, та кімнату 1-6 площею 8,90 кв.м,

- у користуванні ОСОБА_1 залишено житлову кімнату 1-4, площею 15.90 кв.м, та 1-3 площею 8.20 м.кв,

- в загальному користуванні залишено коридор літ. 1-1 площею 3.40 кв.м., коридор 1-2 площею 4.10 кв.м. та вхід до будинку.

Визначено, що співвласники будинку користуються господарськими будівлями та земельною ділянкою відповідно до належних їм часток в будинку (по 1/2 частині).

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 суму сплаченого нею судового збору в розмірі - 3 983,00 грн. (три тисячі дев`ятсот вісімдесят три гривні 00 коп).

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 . З оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає, що суд ухвалив таке внаслідок неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що позов є безпідставним, оскільки ОСОБА_2 ніколи не мала наміру користуватись частиною спірного будинковолодіння, так як постійно проживає в республіці Польща, а метою позову є отримати відшкодування вартості майна. При цьому, зазначає, що проживає у будинку з сім`єю в складі 6-ти чоловік, які зареєстровані у спірному будинку.

Стверджує, що оскаржуваним рішенням вона приречена з 5-ма членами сім`ї на проживання в одній кімнаті, при цьому, серед них двоє малолітніх, дитина інвалід та мати, яка страждає психічним захворюванням.

Крім цього, в матеріалах справи відсутній висновок Служби у справах дітей Жовківської РДА, щодо можливості встановлення такого порядку користування будинком, з врахуванням того, що зачіпаються права та інтереси малолітніх дітей.

Звертає увагу на те, що визначивши порядок користування господарськими будівлями та земельною ділянкою, суд не вказав у який спосіб буде здійснюватись відповідне користування. Більше того в матеріалах справи відсутні будь-які документи щодо земельної ділянки про яку йдеться у справі. Суд не врахував те, що у спірному будинку зроблені покращення, які становлять більше 20 % його вартості. Зважаючи на наведене, вважає, що ОСОБА_2 не може користуватися 1/2 частиною будинку, які їй виділив суд.

Звертає увагу на те, що розгляду цієї справи позивач скористалась висновком експертизи, яка була проведена в межах розгляду іншої справи. На думку апелянта, цієї експертизи не достатньо, оскільки така проводилась за ухвалою суду по іншій цивільній справі, вона не була згідна із порядком користування, запропонованим експертом, тому з врахуванням вимог ст.ст. 143, 144 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції) такий експертний висновок може бути лише письмовим доказом, який не визнається, у зв`язку з чим потребує перевірки.

Просить скасувати рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, судом встановлено, що 01.08.2014 року Жовківською державною нотаріальною конторою видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , який складається з 3-ох кімнат та кухні загальною площею 55, 9 кв.м. При будинку є літня кухня, сарай, споруди. Право власності на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано 01.08.2014 року, що стверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

З копії свідоцтва про право власності від 04.09.1990 року, виданого на ім`я ОСОБА_10 , вбачається, що їй належить 1/2 частина житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

В свідоцтві про право на спадщину зазначено, що ОСОБА_2 успадкувала будинок, який належав ОСОБА_9 на підставі «дублікату договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку» (а.с. 6).

З копії заповіту, посвідченого Жовківською державною нотаріальною конторою 04.09.1990 року, вбачається, що ОСОБА_10 належну їй половину житлового будинку в АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається з копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , виданого Жовківським відділом РАЦС. Відповідач ОСОБА_1 маючи право на спадкування за заповітом 1/2 частини будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , проживаючи в цьому будинку фактично прийняла спадщину, однак до нотаріальної контори не зверталася і спадкування не оформляла.

Таким чином, судом встановлено, що спірний будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності і такий складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 40,2 кв.м, кухні, площею 8, 2 кв.м., веранди, площею 3, 4 кв. м. та коридору, площею 4,1 кв.м. Загальна площа будинку - 55,9 кв.м. до складу будинковолодіння входять господарські будівлі та споруди: веранда, сходи, літня кухня, сарай, огорожа та ворота.

В будинку проживає відповідач та треті особи. Третя особа ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 4 а.с.110)

Учасниками справи не оспорюється належність сторонам по Ѕ ідеальній частки у вказаному будинку, зокрема, правова підстава набуття права власності на ці частки, а також обставини щодо земельної ділянки, її розмір та місцезнаходження, призначеної для його обслуговування.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18.05.2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа : виконком Жовківської міської ради про поділ спадкового майна та виділ в натурі у задоволенні позову відмовлено.

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як роз`яснено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року № 7, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру) Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнання приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Як убачається з матеріалів справи та підтверджено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18 травня 2016 року у справі № 44/2019/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: виконком Жовківської міської ради про поділ спадкового майна та виділ в натурі, здійснити виділ часток сторін у справі у спірному будинковолодінні не видається можливим, тому належним та ефективним способом захисту прав позивача буде встановлення порядку користування будинком та земельною ділянкою.

З копії висновку № 2690/2691 від 29.02.2016 року судової інженерно-технічної експертизи по цивільній справі 444/2019/14, вбачається, що експерт дійшов до висновку про неможливість виділу в натурі співвласникам ідеальної частки в будинку, оскільки площі в будинку недостатньо для створення однокімнатної квартири, яка б за площею відповідала однокімнатній квартирі і експертом запропоновано два варіанти порядку користування житловим будинком в АДРЕСА_1 . Відповідно до першого варіанту одному співвласнику № 1 пропонується приміщення 1-3 кухні площею 8.20 кв.м, житлова кімната 1-4 площею 15.90 кв.м, а другому співвласнику приміщення 1-5 площею 15.40 кв.м,та 1-6 площею 8.90 кв.м. Відповідно до другого варіанту висновку першому співвласнику пропонується житлова кімната 1-4 площею 15.40 кв.м, другому співвласнику пропонується житлові кімнати позначені літерами 1-5 площею 15.40 кв.м.1-6 площею 8.90 кв.м. В спільне користування співвласників пропонується коридор 1-1 площею 3.40 кв.м, коридор 1-2 площею 4.10 кв.м.

Суд першої інстанції вважав, що максимально наближеним до ідеальних часток співвласників (1/2, 1/2) є перший варіант висновку, та такий відповідатиме і не змінить розміру частки позивача, яка має право на 1/2 частку в праві власності на будинок в АДРЕСА_1 .

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції, враховуючи інтереси обох сторін, а також осіб, які проживають у будинку, прийшов до вірного висновку, що найкращим варіантом, максимально наближеним до ідеальних часток співвласників (сторін по справі) буде перший варіант, запропоно ваний експертом у висновку судової інженерно-технічної експертизи.

Не спростовують цих висновків мотиви апеляційної скарги, що дана експертиза була проведене по іншій справі, адже судом апеляційної інстанції цей недолік усунено, шляхом призначення судової експертизи по даній справі, висновки якої є ідентичними висновкам судової експертизи, викладеним у висновку № 2690/2691 від 29.02.2016 року, який оцінений судом першої інстанції.

При цьому, суд першої інстанції, виділивши в користування сторін окремі житлові та нежитлові приміщення в будинку, прийшов до правильного висновку про залишення в загальному користуванні коридорів та входу до будинку, а також вірно визначив, що співвласники будинку користуються господарськими будівлями та земельною ділянкою відповідно до належних їм часток в будинку (по 1/2 частині).

Визначений судом порядок користування не порушує права інших осіб, які проживають у цьому будинку, а також права малолітніх дітей. Слід звернути увагу, що при розгляді такої категорії спорів, в силу положень ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування не є обов`язковою, як і відсутній обов`язок у цьому органу надавати відповідний висновок по справі.

Судом апеляційної інстанції неодноразово вживались заходи до мирного врегулювання спору, однак сторони не досягли згоди як в межах предмета спору, так і без порушення прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Згідно положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

Разом з тим, за проведення на стадії апеляційного провадження судової інженерно-технічної експертизи, призначеної ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2017 року, позивачем ОСОБА_2 понесено витрати за проведення експертизи в сумі 21 450, 00 грн, що стверджується квитанцією №0.0..1 від 16.05.2018 року (а.с.36 том 3).

В зв`язку з такими обставинами, витрати понесені позивачем за проведення експертизи на підтвердження своїх позовних вимог, висновки якої покладені судом при ухваленні рішення, підлягають відшкодуванню відповідачем в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 квітня 2017 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , прож. АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН - НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 21 450 грн. 00 коп. (двадцять одна тисяча чотириста п`ятдесят грн. 00 коп.) - витрат за проведення експертизи.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.