Єдиний унікальний номер судової справи 490/8870/17
Номер провадження 22-ц/812/1179/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

30 вересня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

відповідача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Богданов і сини» рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 25 січня 2019 року, під головуванням судді Чулупа О.С. в приміщені цього ж суду о 14 год. 19 хв., у цивільній справі за позовом Фермерського господарства «Богданов і сини» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про стягнення заборгованості,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року Фермерське господарство «Богданов і сини» (далі ФГ «Богданов і сини») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 08 січня 2008 року у справі №12/657/07 видано судовий наказ про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ФГ «Богданов і сини» 327 406 грн. 36 коп. з яких: сума боргу в розмірі 218 743 грн., збитки від інфляції в розмірі 85 636 грн., три проценти річних в розмірі 19 668 грн. 88 коп., а також 3 240 грн. 48 коп. державне мито та 118 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В процесі виконання судового рішення між ФГ «Богданов і сини» та ФОП ОСОБА_1 укладено договір від 11 жовтня 2014 року, відповідно до умов якого боржник зобов`язався сплачувати на користь стягувача в добровільному порядку грошові кошти в розмірі 150 000 грн. з урахуванням курсу долару, що станом на 11 жовтня 2014 року становить 11 583.462 доларів США, в період з 11 жовтня 2014 року по 30 квітня 2015 року, а саме: 11 жовтня 2014 року - 20 000 грн., в строк до 11 листопада 2014 року - 20 000 грн., в строк до 11 грудня 2014 року - 20 000 грн., в строк до 11 січня 2015 року - 20 000 грн., в строк до 11 лютого 2015 року - 20 000 грн., в строк до 11 березня 2015 року - 20 000 грн., в строк до 11 квітня 2015 року - 20 000 грн., в строк до 30 квітня 2015 року - 10 000 грн.

Пунктом 13 вказаного договору передбачено, що сторони дійшли згоди, що підписання даного договору не є підставою для закінчення виконавчого провадження №35281356, прийнятого до виконання головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області та зняття арешту з майна.

При цьому, станом на 11 жовтня 2014 року загальна сума заборгованості складала 287 970 грн. 62 коп., та залишок заборгованості, без врахування суми в 150 000 складав 137 970 грн. 62 коп.

Між тим, ОСОБА_1 умови договору від 11 жовтня 2014 року виконав невчасно та не в повному обсязі, оскільки здійснював сплату заборгованості без урахування зміни курсу валюти.

За такого, з урахуванням курсу долару станом на 11 вересня 2017 року, який дорівнює 26.073 грн., відповідач повинен був сплатити 337 733 грн. 22 коп., проте сплатив лише 150 000 грн. та залишок несплаченої суми становить 187 733 грн. 22 коп.

26 січня 2017 року було припинено діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Посилаючись на викладені обставини, ФГ «Богданов і сини» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 231 064 грн. 12 коп., яка складається з: грошової суми в розмірі 187 733 грн. 22 коп. відповідно до договору від 11 жовтня 2014 року; суми відсотків у розмірі 9 831 грн. 78 коп. за користування грошовими коштами в розмірі 137 970 грн. за період з 27 травня 2015 року по 10 жовтня 2017 року, та інфляційних збитків за вказаний період в розмірі 33 499 грн. 12 коп.

В серпні 2018 року ФГ «Богданов і сини» надало до суду заяву в якій збільшило позовні вимоги, та остаточно просило стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 377 410 грн. 47 коп., а саме:

82 420 грн. заборгованість за договором від 11 жовтня 2014 року (курсова різниця);

47 550 грн. 69 коп. проценти за користування коштами у розмірі 82 420 грн. відповідно до положень ст.536 ЦК України;

29 704 грн. 17 коп. інфляційні втрати за період з 01 червня 2015 року по 01 червня 2018 року за користування коштами у розмірі 82 420 грн.

7 431 грн. 35 коп. три проценти річних за період з 01 червня 2015 року по 01 червня 2018 року за користування коштами у розмірі 82 420 грн.;

514 грн. 84 коп. три проценти річних за період з 02 червня 2018 року по 15 серпня 2018 року за користування коштами у розмірі 82 420 грн.;

119 565 грн. 34 коп. інфляційні збитки за користування коштами у розмірі 137 970 грн. 62 коп.;

12 440 грн. 03 коп. три проценти річних за користування коштами у розмірі 137 970 грн. 62 коп.;

77 784 грн. 10 коп. проценти за користування коштами у розмірі 137 970 грн. 62 коп.

Відповідач ОСОБА_1 надав до суду заяву, в якій просив закрити провадження у справі. Зазначав, що ним повністю погашено заборгованість, та навіть здійснено переплату, оскільки сплачено в загальному розмірі 360 675 грн. 67 коп., за судовим наказом виданим на виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 08 січня 2008 року. Вказував на те, що після повного погашення заборгованості представником позивача подано заяву державному виконавцю про закінчення виконавчого провадження та 14 серпня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за №35281356.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 січня 2019 року позовні вимоги ФГ «Богданов і сини» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФГ «Богданов і сини» 12 417 грн. 36 коп. компенсації в процентах за користування грошовими коштами, та 50 096 грн. 91 коп. ? компенсації інфляційних втрат. В решті позовних вимог відмолено.

Додатковим рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 липня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФГ «Богданов і сини» судовий збір у розмірі 573 грн. 96 коп.

Не погодившись із судовим рішенням, ФГ «Богданов і сини» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 08 січня 2008 року стягнуто з ФОП ОСОБА_2 .Ф ОСОБА_3 на користь ФГ «Богданов і сини» 218 743 грн. боргу, 85 636 грн. збитків від інфляції, 19 668 грн. 88 коп. три проценти річних, 3 240 грн. 48 коп. держмита та 118 грн. витрат на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.142).

14 квітня 2008 року на виконання вищевказаного рішення Господарським судом Миколаївської області видано судовий наказ (а.с.24).

Згідно листа №6370 від 14 листопада 2013 року Відділу державної виконавчої служби Єланецького районного управління юстиції у Миколаївській області ФОП Семенюк М.Ф. проінформовано, що відкрито виконавче провадження про стягнення з нього на користь ФГ «Богданов і сини» боргу в розмірі 327 406 грн. 36 коп. Від реалізації майна 19 січня 2010 року перераховано стягувачу 8 839 грн. 31 коп.

23 грудня 2009 року виконавче провадження завершено за п.10 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий документ направлено до Відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції (а.с.63).

Відповідно до листа №02.1-24/10968 від 09 грудня 2013 року Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління у Миколаївській області по виконавчому провадженню №35281356 з примусового виконання наказу №12/657/07, виданого 14 квітня 2008 року господарським судом Миколаївської області станом на 09 грудня 2013 року стягнуто та перераховано на користь стягувача ФГ «Богданов і сини» кошти в сумі 39 435 грн. 74 коп., які надійшли від реалізації майна ОСОБА_1 (а.с.64).

30 травня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Цією постановою ФГ «Богданов і сини», як стягувачу, передано комплекс по переробці сільгосппродукції, в розібраному стані, загальною вартістю 8 930 грн., належний боржнику ОСОБА_1 (а.с.68-69).

11 жовтня 2014 року між ФГ «Богданов і сини» та ФОП ОСОБА_1 , що є сторонами виконавчого провадження №35281356, укладено договір, відповідно до умов якого боржник зобов`язався сплачувати на користь стягувача в добровільному порядку грошові кошти, залишок від суми боргу, в розмірі 150 000 грн., з урахуванням курсу долару, що станом на 11 жовтня 2014 року становить 11 583.462 доларів США, у період з 11 жовтня 2014 року по 30 квітня 2015 року (а.с.70-71).

20 листопада 2017 року між ФГ «Богданов і сини» та ОСОБА_1 , що є сторонами виконавчого провадження №35281356, укладено договір, відповідно до умов якого боржник зобов`язався сплачувати на користь стягувача в добровільному порядку грошові кошти в розмірі 137 970 грн. 62 коп. з 20 листопада 2017 року по 01 червня 2018 року (а.с.83-84).

12 липня 2018 року до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області представником ФГ «Богданов і сини» подано заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення Господарського суду Миколаївської області від 08 січня 2008 року (а.с.93-93).

14 серпня 2018 року старшим державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за №35281356 (а.с.96).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання по поверненню коштів за судовими рішеннями є грошовим зобов`язанням, яке своєчасно боржником не виконано та керуючись ст.625 ЦК України, стягнув з ОСОБА_1 на користь ФГ «Богданов і сини» 12 417 грн. 36 коп. - три проценти річних та 50 096 коп. - інфляційні втрати. В іншій частині суд відмовив у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду з огляду на наступне.

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобовязання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною 2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст.625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

При цьому, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, суд першої інстанції правильно визначивши характер спору, суб`єктивний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання за судовим рішенням.

Також колегія суддів погоджується з висновками районного суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення процентів за користування коштами у розмірі 137 970 грн. 62 коп.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 зроблено висновок, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Отже, ураховуючи викладене, в охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 82 420 грн., що є курсовою різницею іноземної валюти до гривні, процентів за користування вказаними коштами, інфляційних втрат та трьох процентів річних, то колегія суддів виходить з наступного.

У заяві про збільшення позовних вимог позивач, посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем судового рішення він зазнав втрат у розмірі 82 420 грн у зв`язку зі зміною курсу валют та просив суд стягнути з відповідача курсову різницю у зазначеному розмірі.

Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1,2 ст.192 ЦК України).

Такі випадки передбачені ст.193, ч.4 ст.524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного Банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Разом з тим, чинним законодавством не передбачено стягнення курсової різниці зі сторони договору у разі збільшення або зменшення курсу іноземної валюти по відношенню до національної валюти - гривні.

До того ж районний суд встановив, що позивач, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся до господарського суду з позовом про стягнення боргу, інфляційних втрат та три проценти річних, визначивши заборгованість у валюті - гривні України.

Позивач, який сам визначив заборгованість у валюті - гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Крім того, відповідач сплатив у рахунок погашення заборгованості кошти в належній сумі, зазначеній у судовому рішенні і договорі та визначеній самостійно позивачем, а тому у вимозі про стягнення коштів в розмірі 82 420 грн слід відмовити.

Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення процентів за користування зазначеними коштами, інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 82 420 грн., оскільки вони похідні від вимоги про стягнення заборгованості за основною сумою і наслідують її процесуальну долю.

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції та вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду по їх оцінці.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Богданов і сини» залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 04 жовтня 2019 року