ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6804/19 Справа № 2-0522/974/2012 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк Укргазбанк

на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2018 року про відновлення втраченого судового провадження

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк Укргазбанк до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк Укргазбанк звернулося до суду з заявою про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 2-0522/974/2012 за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк Укргазбанк (далі АБ Укргазбанк) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заява мотивована тим, що у зв`язку з початком активних бойових дій в м. Донецьку у травні 2014 року, Донецька обласна дирекція АБ Укргазбанк була змушена припинити свою роботу в м. Донецьку, всі документи банку по вказаній справі залишились в приміщенні дирекції в м. Донецьку.

Враховуючи захоплення приміщення, матеріально-технічної бази та всієї документації Донецької обласної дирекції АБ Укргазбанк, доступ до власних документів по вказаній справі позивач не має.

Ураховуючи викладене, заявник просив суд частково відновити судове провадження у цивільній справі № 2-0522/974/2012 за позовом АБ Укргазбанк до ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в частині рішення Апеляційного суду Донецької області від 01.07.2013 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.03.2013 року.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 року заява задоволена частково.

Відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № 2-0522/974/2012 (0522/2631/2012) за позовом АБ Укргазбанк до ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в частині ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.03.2013 року у справі № 2-0522/974/2012 (0522/2631/2012).

У задоволенні заяви про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 2-0522/974/2012 (0522/2631/2012) за позовом АБ Укргазбанк до ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в частині відновлення рішення Апеляційного суду Донецької області від 01.07.2013 року відмовлено.

Роз`яснено заявнику на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів.

В апеляційній скарзі АБ Укргазбанк, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить вказану ухвалу скасувати в частині відмови у частковому відновленні втраченого судового провадження у справі № 2-0522/974/2012 в частині тексту рішення Апеляційного суду Донецької області від 01.07.2013 року та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви про відновлення втраченого судового провадження в частині відновлення рішення Апеляційного суду Донецької області від 01.07.2013 року, суд першої інстанції виходив з того, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень вказане рішення суду відсутнє, а заявником не додано документів або їх копій, які могли б підтвердити та встановити зміст вказаного рішення.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду погодитися не може, зважаючи на наступне.

Ратифікація Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенції) покладає на нашу державу обов`язок неухильного додержання зобов`язань за цим міжнародно-правовим документом, що вимагає від нашої держави необхідності організувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити реальне гарантування передбаченого Конвенцією права на судовий захист, створити рівні умови доступу до правосуддя.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського суду з прав людини законодавчо ґрунтується на нормах п.1 Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17.07.1997 року, згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а також ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року, у якій зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Суду розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід`ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.

Однією з гарантій забезпечення права на судовий захист у цивільному судочинстві є існування на законодавчому рівні інституту цивільного процесуального права відновлення втраченого судового провадження. Застосування цього процесуального механізму в разі втрати повністю або частково судового провадження забезпечує можливість реалізації усіх складових права на судовий захист, яке не обмежується лише вирішенням справи судом, а охоплює також право на оскарження судового рішення.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 06.06.2018 року у справі № 754/1480/17-ц (провадження № 61-16832св18), висновки якого, відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України щодо застосування відповідних норм права, враховує суд, метою відновлення втраченого судового провадження може бути одержання завіреної копії судового рішення, виправлення описок та арифметичних помилок у судовому рішенні, апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення, скасування заходів забезпечення позову, вирішення питань, пов`язаних із зверненням судового рішення до виконання, тощо.

Якщо місцевий суд знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, то відновлення втраченої справи здійснюється судом за територіальною підсудністю судових справ, визначеною згідно зі статтею 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України або статей 1, 3 Закону України Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції.

За приписами частини 1 статті 488 ЦПК України, відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною 1 статті 489 ЦПК України визначено, що втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

За змістом статті 493 ЦПК України при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо); документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів; матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи; будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи; відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень; дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел.

Суд може допитати як свідків осіб, які були присутніми під час вчинення процесуальних дій, учасників справи (їх представників), а в необхідних випадках осіб, які входили до складу суду, що розглядав справу, з якої втрачено провадження, а також осіб, які виконували судове рішення, та вчиняти інші процесуальні дії, передбачені цим Кодексом, з метою відновлення втраченого судового провадження.

Відповідно до частини 3 статті 494 ЦПК України у разі недостатності зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження суд відмовляє у відновленні втраченого судового провадження і роз`яснює учасникам справи право на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів.

В аспекті покладених на суд повноважень здійснювати захист осіб, та належним чином вирішувати про питання відновлення втраченого судового провадження з метою забезпечення правового захисту.

Однак, судом не зроблено жодних запитів, направлених на належне вирішення питання (щодо витребування від позивача матеріалів позову).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції усунувся від належного вирішення питання про відновлення втраченого провадження без будь-яких обґрунтувань, що є порушенням цивільного процесуального законодавства.

Отже, суд першої інстанції всупереч вимогам статей 80, 89, 260, 263, 493 ЦПК України не з`ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з`ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо відмови у частковому відновленні втраченого судового провадження у справі № 2-0522/974/2012 в частині тексту рішення Апеляційного суду Донецької області від 01.07.2013 року є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до статті 379 ЦПК України ухвала в цій частині підлягає скасуванню з направленням справи у зазначеній частині для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,379,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк Укргазбанк задовольнити частково.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2018 року в частині про відмову у частковому відновленні втраченого судового провадження у справі № 2-0522/974/2012 в частині тексту рішення Апеляційного суду Донецької області від 01 липня 2013 року скасувати та в цій частині справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко