Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 536/166/16-ц

провадження № 61-5803св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Максимівська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Максимівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року у складі судді Степаненка Ю. І. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Обідіної О. І., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Максимівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області (далі - Максимівська сільрада) від 10 грудня 2012 року надано йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду сільськогосподарського призначення (сіножаті) орієнтовною площею 8,2 га для ведення товарного виробництва із земель запасу Максимівської сільради та запропоновано йому подати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для розгляду та затвердження у встановленому законом порядку.

Рішенням Максимівської сільради від 12 квітня 2013 року внесено зміни до рішення від 10 грудня 2012 року, а саме надано йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду сільськогосподарського призначення (сіножаті) орієнтовною площею 8,2 га для ведення фермерського господарства, із земель запасу Максимівської сільради.

У подальшому Приватним підприємством «Бюро земельного кадастру» було розроблено Проект землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки для ведення фермерського господарства із земель не наданих у власність та постійне користування в межах населених пунктів в селі Максимівка Максимівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, який 24 грудня 2013 року було погоджено Відділом Держземагентства у Кременчуцькому районі Полтавської області.

Рішеннями Максимівської сільради від 25 квітня 2014 року йому було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою та відмінено рішення Максимівськської сільради від 10 грудня 2012 року про надання йому та ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою.

Не погодившись із зазначеними рішеннями від 25 квітня 2014 року, він оскаржив їх до Кременчуцького районного суду Полтавської області рішенням якого від 23 грудня 2015 року визнано незаконними та скасовано рішення Максимівської сільpaди в частині, що стосується надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою та рішення від 25 квітня 2014 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства».

Рішенням Максимівської сільради від 16 жовтня 2015 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,28 га за рахунок земель не відведених у власність та постійне користування в межах населених пунктів в селі Максимівка Максимівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.

Вважає, що дане рішення є незаконним та таким, що прийняте з порушенням його прав, оскільки він також має право на одержання даної земельної ділянки у користування, у зв`язку з чим це рішення підлягає скасуванню, оскільки на час прийняття оспорюваного рішення земельна ділянка вже була сформована,в Державному земельному кадастрі внесені всі її відомості, в тому числі щодо її цільового призначення. Рішення Максимівської сільради від 12 квітня 2013 року, яким йому було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є чинним, а рішення Максимівської сільради від 25 квітня 2014 року були скасовані в судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 зазначив, що Максимівською сільрадою при здійсненні розгляду його заяв та заяви ОСОБА_2 було допущено порушення його прав на отримання у користування бажаної земельної ділянки для ведення фермерського господарства, оскільки він першим отримав на це право, дотримався встановлених для цього умов та порядку, не вчиняв дій, які б свідчили про зміну своїх намірів або відмову від них, у зв`язку з чим просив визнати незаконним і скасувати рішення 59 сесії шостого скликання Максимівської сільради від 16 жовтня 2015 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства громадянину ОСОБА_2 ».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення 59 сесії шостого скликання Максимівської сільради від 16 жовтня 2015 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства громадянину ОСОБА_2 ». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 в силу принципу правової визначеності мав правомірні очікування на реалізацію свого права на оренду земельної ділянки в селі Максимівка Кременчуцького району для ведення фермерського господарства. Максимівською сільрадою при розгляді заяви ОСОБА_2 про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою було допущено порушення прав позивача ОСОБА_1 на отримання у користування бажаної земельної ділянки для ведення фермерського господарства, оскільки він перший отримав на це право, дотримався встановлених для цього умов та порядку, не вчинив дій, які б свідчили про зміну своїх намірів або відмову від них.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що докази та обставини, наведені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують. При ухваленні рішення місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Порушень, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів апеляційного суду не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не отримав жодного документа, які б підтвердив його право володіння чи користування спірною земельною ділянкою, тобто його право на зазначену ділянку, порядок реалізації яких повинен був започаткуватися рішеннями Максимівської сільради від 10 грудня 2012 року та від 12 квітня 2013 року залишилися нереалізованими, тобто не виникли взагалі. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування, тому у позивача відсутні будь-які правові підстави стверджувати, що він має першочергове право на спірну земельну ділянку. Поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося те, що рішення Максимівської сільради від 25 квітня 2014 року було скасовано рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області лише 23 грудня 2015 року, тобто на дату прийняття сільрадою рішення 16 жовтня 2015 року зазначені рішення були чинними, що повністю виключає незаконність рішення від 16 жовтня 2015 року саме за цієї підстави. Висновки судів попередніх інстанцій про те, що Максимівська сільрада не здійснювала владні управлінські функції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм процесуального права, оскільки в цих правовідносинах сільрада реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльності, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу і просив її відхилити, посилаючись на те, що при вирішенні питання про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою Максимівська сільрада проігнорувала існування вже розробленого на його замовлення проекту землеустрою, який було в установленому законом порядку погоджено у відділі Держземагенства у Кременчуцькому районі Полтавської області. На час прийняття оспорюваного рішення Максимівська сільрада не врахувала і той факт, що спірна земельна ділянка вже була сформована. Суди попередніх інстанцій правильно застосували норми процесуального права, зокрема частину третю статті 61 ЦПК України 2004 року, та врахували рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 23 грудня 2015 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 листопада 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Максимівської сільради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтованою площею 8,2 га для ведення фермерського господарства, за рахунок земель запасу Максимівської сільради (сіножаті) в межах населеного пункту.

Рішення 28 сесії 6 скликання Максимівської сільради від 10 грудня 2012 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду сільськогосподарського призначення (сіножаті) орієнтовною площею 8,2 га для ведення товарного виробництва із земель запасу Максимівської сільради.

Рішення 32 сесії 6 скликання Максимівської сільради від 12 квітня 2013 року внесено зміни в рішення 28 сесії 6 скликання від 10 грудня 2012 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», а саме: в частині 1 та викладено їх в наступній редакції: «надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду сільськогосподарського призначення (сіножаті) орієнтовною площею 8,2 га для ведення фермерського господарства, із земель запасу Максимівської сільради».

Приватним підприємством «Бюро земельного кадастру» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства із земель не наданих у власність та постійне користування в межах населених пунктів в селі Максимівка Максимівської сільради.

Згідно з висновком від 24 грудня 2013 року відділ Держземагенства у Кременчуцькому районі погодив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Рішенням 41 сесії 6 скликання Максимівської сільради від 25 квітня 2014 року відмінено рішення 28 сесії 6 скликання Максимівської сільради від 10 грудня 2012 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства».

Цим же рішенням 41 сесії 6 скликання Максимівської сільради від 25 квітня 2014 року відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства за рахунок земель не наданих у власність та постійне користування в межах населених пунктів в селі Максимівка Максимівської сільради.

Після вказаної відмови Максимівська сільрада прийняла рішення про надання іншим особам дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розділивши земельну ділянку площею 8,2 га на декілька ділянок.

Так, рішенням 59 сесії шостого скликання Максимівської сільради від 16 жовтня 2015 року громадянину ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,28 га за рахунок земель, не відведених у власність та постійне користування, в межах населених пунктів в селі Максимівка Максимівської сільради.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що на момент прийняття оскаржуваного рішення, спірна земельна ділянка вже була сформована в процесі виготовлення проекту землеустрою щодо відведення йому 8,2 га для ведення фермерського господарства, як встановлено чинним рішенням сільської ради від 12 квітня 2013 року.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 23 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, визнано незаконними та скасовано рішенням 41 сесії 6 скликання Максимівської сільради від 25 квітня 2014 року «Про відміну рішення 28 сесії 6 скликання Максимівської сільради від 10 грудня 2012 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства» в частині що стосується надання громадянину ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства», яким було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою.

Тобто, рішення Максимівської сільради від 10 грудня 2012 року та від 12 квітня 2013 року про надання дозволу позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, а, відтак, надання такого дозволу відповідачу є незаконними.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Кременчуцького районного суду Полтавської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 січня 2018 року справу № 536/166/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до Максимівської сільради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року повернуто на розгляд відповідній колегії Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма закріплена в частині першій статті 19 ЦПК України.

Разом з тим відповідно до частини другої статті 4, пункту 1 частини другої статті 17 КАС України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 19 КАС України.

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (частина друга статті 123 ЗК України).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина шоста статті 123 ЗК України).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництв.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування (оренду) громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для отримання земельної ділянки у користування (оренду) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду).

Конституційний Суд України у рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що:

- положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень;

- положення пункту 1 частини першої статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно зі статтею 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Вимоги про визнання рішення незаконним мають розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.

У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Якщо ж особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Вважаючи рішення 59 сесії 6 скликання Максимівської сільради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 орієнтованою площею 1,28 га за рахунок земель не наданих у власність та постійне користування в межах населених пунктів в селі Максимівка Максимівської сільради, посилаючись на вимоги статей 116, 122, 123 ЗК України,позивач просив визнати рішення Максимівської сільради про надання такого дозволу ОСОБА_2 незаконними та скасувати його.

Наявність існуючого речового права позивача або інших осіб на цю земельну ділянку судами не встановлено.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Із урахуванням викладеного, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому суд першої інстанції та апеляційний суд, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, діяли не як суди, встановлені законом, у зв`язку з чим Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування судових рішень та закриття провадження у справі, із роз`ясненням сторонам їх права на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 14-5зц18, від 24 квітня 2018 року у справі № 14-120цс18, від 19 червня 2018 року у справі № 12-61гс18 та від 28 листопада 2018 року у справі № 14-426цс18.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною першою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин судові рішення не можуть вважатися законними й обґрунтованими, тому підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Максимівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування закрити.

Роз`яснити, що сторони у справі не позбавлені права на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська