КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа 758/10471/15-ц

провадження № 22-ц/824/12887/2019

03 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Примушку О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів, за апеляційними скаргами Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та представника ОСОБА_1 - Дугінова Дмитра Андрійовича на рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року в складі судді Войтенко Т. В.,

встановив:

29.08.2015 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на її користь 81 873,33 грн за договором №SАMDN2718 від 09.12.2010 року.

Посилалася на ті підстави, що 09 грудня 2010 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк»укладено депозитний договір № SАMDN2718 , валюта вкладу - українська гривня, ставка відсотків за договором - 16% річних, початкова сума вкладу - 81 873,33 грн.

09 грудня 2010 р. позивачем було передано відповідачу 81 873,33 грн.

Навесні 2014 року, у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим, рахунок позивача було заблоковано, нарахування відповідачем відсотків - припинено.

З метою отримання належних позивачу коштів за депозитним договором та нарахованих по ним відсотків, 21.11.2014 року до Головного офісу ПАТ "КБ ПриватБанк" було надіслано заяву про надання доступу до належних позивачу коштів шляхом розблокування рахунків. Дана заява була отримана відповідачем 25.11.2014 року. Станом на 28 серпня 2015 рахунки позивача не розблоковані, належні позивачу кошти не видані, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

10.03.2016 р. ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог. Просила суд стягнути з відповідача на свою користь: суму вкладу - 81 873,33 грн; не нараховані відсотки за період з 09.04.2014 р. по 09.03.2016 р. - 9 445,71 грн; пеню за період з 09.04.2014 по 09.03.2016 - 61 965,77 грн; 3% річних за період з 09.04.2014 по 09.03.2016 - 4 717,25 грн; інфляційні збитки за період з 09.04.2014 по 09.03.2016 -61 609,68 грн, всього 219 611,74 грн.

13.11.2016 р. ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог. Просила суд стягнути з відповідача на свою користь: суму вкладу - 81 873,33 грн; не нараховані відсотки за період з 09.04.2014 р. по 28.11.2014 р. - 8 398,18 грн виходячи з процентної ставки 16% річних; не нараховані відсотки за період з 29.11.2014 р. по 12.11.2018 р. - 3 241,29 грн виходячи з процентної ставки 1% річних; пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення за період з 29.11.2014 по 12.11.2018 - 3 549 208,86 грн; 3 % річних за період з 29.11.2014 р. по 12.11.2018 р. - 9 723,86 грн, інфляційні втрати за період з 29.11.2014 по 12.11.2018 - 87 145,97 грн, всього 3 739 591,49 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 303 059,85 грн заборгованості за договором вкладу №SАMDN2718 від 09.12.2010.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 3 030,60 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - Дугінов Д. А. просить змінити рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року в частині суми стягнення пені, змінивши її розмір з 76 676,40 грн на 896 512,96 грн.

Посилається на ті підстави що відповідач є найбільшою фінансовою установою країни, платоспроможним та прибутковим банком. Позивач більше 5 років безпідставно та протизаконно позбавлена відповідачем доступу до належних їй коштів у розмірі 81 873,33 грн. У зв`язку з цим вважає, що позивач має право на отримання значно більшої компенсації у вигляді пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» принаймні за період 12 місяців, що складе 896 512,96 грн. В іншому випадку буде зведена нанівець стимулююча функція пені для добросовісного виконання банком зобов`язань перед його клієнтами в подальшому.

Відзиву на апеляційну скаргу позивача не надійшло.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Кобзар Ю. Б. просить рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. Судові витрати стягнути з позивача на користь відповідача.

Посилається на ті підстави, що відповідно до протоколу засідання Правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 15.05.2014 №18 було прийнято рішення про припинення діяльності усіх відокремлених підрозділів Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим.

Відповідно до Положення про філію Кримське регіональне управління ПАТ КБ "ПриватБанк", затвердженого Протоколом рішення Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» від 15.12.2011 №50, Кримська філія ПАТ КБ "ПриватБанк" самостійно вела облік здійснюваних банківських та інших операцій, самостійно складала та подавала звітність, передбачену чинним законодавством, відповідним державним органам, забезпечувала збереження документів.

Рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-33/І від 21.04.2014 року було припинено з 21.04.2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя- ПАТ КБ «ПриватБанк». Наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим унеможливлювало діяльність відокремленого підрозділу банку на вказаній території.

Відповідно до Протоколу засідання Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» від 15.05.2014 р. №18 було прийнято рішення про припинення діяльності усіх відокремлених підрозділів Кримської філії ПАТ «КБ «ПриватБанк» на території АР Крим. Доступ банку до первинних документів клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» на даний час є обмеженим.

Зазначила, що серед наданих позивачем документів відсутні докази, які підтверджують дотримання письмової форми договорів про депозитний вклад та внесення грошових коштів до ПАТ КБ «ПриватБанк» - документи встановленої форми, які відповідають вимогам відповідних нормативно-правових актів про внесення готівки в касу банку, як банківський вклад.

Крім цього, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та стягнув з банку відсотки за період з 09.10.2010 року по 12.11.2018 року. При цьому суд не взяв до уваги розрахунок відсотків, наданих відповідачем, що призвело до невірного вирішення спору.

З огляду на те, що з заявою про повернення вкладу позивач звернулася 21.11.2014 р., договір є розірваним через 2 банківських дні після отримання заяви вкладника. Отже вимога про стягнення відсотків за весь період за ставкою 16% річних є неправомірною. Сама позивач здійснювала розрахунки за вказаними банком формулами, однак не врахувала відсоткову ставку за період з 04.05.2017 по 12.11.2018 у розмірі 0,01%, що призвело до різниці в сумі відсотків. Вважає, що загальна сума відсотків становитиме 10 225,29 грн.

Оскільки позовна вимога щодо стягнення 3% річних за ст. 625 ЦК України у розмірі 9 723,86 грн була заявлена станом на 12.11.2018, то нарахування в межах строку позовної давності може бути здійснено за період з 12.11.2015 по 12.11.2018. При цьому сума інфляційних втрат за вказаний період становитиме 33 483,49 грн.

Оскільки вимога про стягнення пені була заявлена 10.03.2016, то її нарахування в межах строку позовної давності може бути здійснено лише за період з 10.03.2015 р. по 10.03.2016 р. в сумі 392,99 грн. При здійсненні розрахунку пені просила взяти до уваги постанову Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №759/13827/15-ц.

У відзиві на вказану апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - Дугінов Д. А. зазначив про відсутність будь-яких заборон, які б зобов`язували відповідача обмежити власних клієнтів у їх праві вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власними коштами, які знаходяться на їх рахунках в АТ КБ «ПриватБанк».

Під час розгляду справи суду було надано для огляду оригінал депозитного договору та оригінал платіжного доручення про внесення коштів на рахунки. Дані документи оформлені у суворій відповідності до норм законодавства.

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 у справі №761/26293/16-ц та постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 у справі № 757/32522/17-ц.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Дугінов Д. А. апеляційну скаргу позивача підтримав та просив її задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги відповідача просив відмовити. Надав до матеріалів справи оригінал договору №SАMDN2718 ( вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою) та платіжного доручення № від 09 грудня 2010 року.

Представник відповідача - адвокат Кобзар Ю. Б. просила апеляційну скаргу відповідача задовольнити, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні апеляційної скарги позивача необхідно відмовити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 09 грудня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір №SАMDN НОМЕР_2 ( Вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою) на суму 81 873,33 грн на строк 12 місяців по 09.12.2011 року включно; період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць, відсоткова ставка - 16% річних, мінімальний строк вкладу - 6 місяців. Оригінал вказаного договору приєднано до матеріалів справи.

Відповідно до п. 1 вказаного договору для внесення суми вкладу Банк відкриває клієнту особовий рахунок № НОМЕР_3 (т.2, а.с.145-146).

Згідно платіжного доручення № від 09.12.2010, оригінал якого приєднано до матеріалів справи, з рахунку позивача в ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_4 перераховано на її рахунок № НОМЕР_3 в цьому ж банку суму вкладу в розмірі 81 873,33 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми ( вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року №516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності ( банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за №1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки ( пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний рахунок) вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа що відповідає вимогам , установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Відповідно до п. 1.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків ( п. 7.1.5).

Як вбачається з платіжного доручення № від 09.12.2010, з іншого рахунку позивача було здійснено переказ грошової суми на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий відповідачем на виконання умов укладеного між сторонами договору.

Вказаний документ містить найменування банку, який здійснив переказ, дату здійснення переказу, суму одержаних банком коштів, призначення платежу - до вкладу договір №SАMDN 2718 , час формування документа, час проводки документа, підпис працівника банку та відбиток штампа працівника банку, засвідчений електронним підписом.

З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами було укладено договір банківського вкладу, а позивачем - внесено кошти на депозитний рахунок банку.

Відповідно до частини четвертої статті 1060 ЦК України якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що позивач 21.11.2014 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору та повернення коштів за вказаним депозитним вкладом.

Листом від 28 листопада 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20141126/1424 банк відмовив позивачу у виплаті вкладів та відсотків, посилаючись на призупиненням обслуговування клієнтів та роботи відділень Кримського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15.

Виходячи з викладеного, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми вкладів за договором банківського вкладу та 3 % річних, а також інфляційних втрат за грошовим зобов`язанням, визначеним у гривні, оскільки між сторонами було укладено договір банківського вкладу, факт перерахування грошових коштів підтверджується платіжним дорученням, яке містить всі необхідні реквізити, позивач зверталася до відповідача з вимогою повернути вклад, проте ця вимога виконана не була.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на те, що у зв`язку з окупацією території Автономної Республіки Крим банк не може перевірити інформацію щодо спірного банківського договору, не є переконливим, оскільки договір банківського вкладу був укладений безпосередньо з ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, а не з його кримською філією. Відтак у відповідача повинна бути наявна вся необхідна інформація за вказаним договором.

Доводи відповідача про те, що за законодавством Російської Федерації та відповідно до рішення Центрального Банку вказаної держави від 21 квітня 2014 року і рішень судів Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів по вкладах покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників», не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги відповідача в частині визначення розміру стягнення з відповідача на користь позивача процентів та інфляційного збільшення боргу знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення процентів, суд першої інстанції виходив з того, що депозитний договір було двічі пролонговано на той саме строк, з 10.12.2011 по 09.12.2012 та з 10.12.2012 по 09.12.2013, з відсотковою ставкою 16% річних. Таким чином, за вказаний період банк зобов`язаний виплатити позивачу відсотки у розмірі 16% річних в сумі 39 370,98 грн.

У відповідності до п. 7 укладеного договору у випадку витребування вкладу після закінчення мінімального строку вкладу 6 місяців від дати продовження дії вкладу, аде до закінчення строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу і сплачуються відсотки, нараховані виходячи з діючої процентної ставки за вкладом, помноженої на коефіцієнт 0,5. За таких підстав за період з 10.12.2013 по 23.11.2014 банк повинен виплатити позивачу відсотки у розмірі 8% річних - 6 262,75 грн.

Після пред`явлення вимоги про розірвання договору - з 24.11.2014 по 03.05.2017 банк повинен виплатити позивачу проценти за процентною ставкою по вкладам «на вимогу» у розмірі 1% річних - 1 994,12 грн; за період з 04.05.2017 по 12.11.2018 - проценти за процентною ставкою «до запитання» у розмірі 0,01% річних, тобто 12,44 грн.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції у вказаній частині, з огляду на те, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення процентів лише за період з 09.04.2014 року по 12.11.2018 року. При цьому починаючи з 29.11.2014 по 12.11.2018 позивач просив стягнути проценти виходячи з процентної ставки 1% річних.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стягнувши з відповідача проценти за період з 09.12.2010 до 09.04.2014 , суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, що підлягає виправленню.

При визначенні розміру процентів суд виходить з такого розрахунку:

- за період з 09.04.2014 року по 23.11.2014 року за ставкою 16 % річних - 8 218,73 грн (81 873,33 грн. х 229 днів х 16% /365 днів);

- за період з 24.11.2014 року по 03.05.2017 року за ставкою 1% річних - 2 000,85 грн (81 873,33 грн. х 892 днів х 1% /365 днів);

- за період з 04.05.2017 року по 12.11.2018 р. за ставкою 0,01% річних - 12,51 грн (81 873,33 грн. х 558 днів х 0,01% / 365 днів), всього на загальну суму 10 232,09 грн, яка й підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При визначенні суми стягнення 3% річних та інфляційного збільшення боргу відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 29.11.2014 по 12.11.2018 суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не пропущено строк позовної давності по заявленим вимогам, з огляду на дату звернення до суду з даними вимогами - 10.03.2016 р.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з визначеним судом першої інстанції розміром інфляційного збільшення боргу, з огляду на таке.

Розрахунок інфляційного збільшення боргу здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ......ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Розмір індексу інфляції за період з 29.11.2014 року по 12.11.2018 року становить 2,02485743 та розраховується наступним чином: (103,00 : 100)x (103,10 : 100) x (105,30 : 100) x (110,80 : 100) x (114,00 : 100) x (102,20 : 100) x (100,40 : 100) x (99,00 : 100) x (99,20 : 100) x (102,30 : 100) x (98,70 : 100) x (102,00 : 100) x (100,70 : 100) x (100,90 : 100) x (99,60 : 100) x (101,00 : 100) x (103,50 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (99,90 : 100) x (99,70 : 100) x (101,80 : 100) x (102,80 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (101,00 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) = 2.02485743

Інфляційне збільшення боргу складає 83 908,49 грн (81 873,33 грн x 2,02485743 - 81 873,33 грн), тому рішення в цій частині підлягає відповідній зміні.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поширення на правовідносини сторін положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Враховуючи те, що відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про стягнення пені, а з вимогою про стягнення пені позивач звернулась до суду 10.03.2016 року, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що пеня може бути стягнута з відповідача за період з 24.11.2014 по 12.11.2018 , тобто за 1450 днів.

З огляду на дату звернення до суду з даними вимогами, пеня підлягає стягненню за період з 10.03.2015 по 12.11.2018 , враховуючи переривання позовної давності внаслідок звернення до суду з даним позовом.

При визначенні розміру пені в розмірі трьох відсотків вартості послуги, колегія суддів враховує правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

З огляду на викладене, розмір пені від суми утримуваного вкладу за період з 10.03.2015 по 12.11.2018 р. становитиме 3 298 676,47 грн ( 1 873,33 грн х3% х 1343 дні).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 76 676,40 грн, що не перевищує суму простроченого зобов`язання, відповідає принципу пропорційності та завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Доводи апеляційної скарги позивача про неспівмірність розміру стягнутої судом пені та невідповідності його розміру засадам справедливості та збалансованості інтересів сторін є необґрунтованими та підлягають відхиленню.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на розмір задоволених позовних вимог, судове рішення в частині стягнення з відповідача в дохід держави суми судового збору підлягає зміні шляхом зменшення суми сплати з 3 030,60 грн до 2 624,14 грн.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, тому відповідачу підлягає поверненню сплачений ним судовий збір пропорційно до розміру задоволених (13,44%) вимог апеляційної скарги, що становить 610,97 грн (4545,90 грн *13,44%).

Позивач, як споживач послуг банку, звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір у сумі 640,97 грн підлягає компенсації відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Дугінова Дмитра Андрійовича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргуАкціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року в частині стягнення процентів, інфляційного збільшення боргу та судового збору змінити.

Зменшити суму відсотків, що підлягають стягненню з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , з 47 640,29 грн до 10 232,09 грн, а суму інфляційного збільшення боргу з 87 145,97 грн до 83 908,49 грн.

У зв`язку з цим зменшити загальну суму стягнення з 303 059,85 грн до суми 262 414,17 грн, а суму судового збору з 3 030,60 грн до 2 624,14 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 610, 97 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк