ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петрушенська Інна Романівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, застосування наслідків недійсності, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу та застосувати наслідки недійсності договору, шляхом припинення права власності відповідача на спірний автомобіль /т.І, а.с.2-4/.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 19 грудня 2007 року він уклав з ПАТ «Ощадбанк» кредитний договір №769/2, на підставі якого отримав кредит в сумі 168 862,55 грн. на споживчі цілі придбання автомобіля марки «MITSUBISHI OUTLENDER», 2007р. випуску, д.р.н. НОМЕР_1 . З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором він того ж дня уклав договір застави майна №769/2а, на підставі якого передав у заставу банка вказаний автомобіль.

В травні 2014 року ПАТ «Ощадбанк» звернувся до суду з позовом про стягненням залишку заборгованості за кредитним договором в сумі 71 219,41 грн. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 23 травня 2014 року у справі №208/9229/13 (2/208/520/14) позовні вимоги задоволено. Ухвалою цього ж суду від 20 серпня 2014 року заочне рішення було скасовано і за наслідками його перегляду рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року позовні вимоги були задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 95 235,79 грн. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.10.2015р. рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Позивач під час апеляційного перегляду рішення дізнався про те, що 30 червня 2015 року банк уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу автомобіля. Авто продане за 96 000 грн. згідно з оцінкою, виконаною ФОП СОД ОСОБА_3 25 травня 2015 року, відповідно до якого вартість автомобіля складає 98 530грн.

Отже, продаж заставного майна вчинено за ціною, значно нижчою від заставної і ринкової вартості. Позивач вважає, що договір вчинений з порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки він суперечить положенню ч. 2 ст. 591 ЦК України, відповідно до якого початкова ціна предмета застави для його продажу визначається в порядку, встановленому договором або законом.

Пунктом 1.4. договору застави №769/а від 19.12.2007р. обумовлено, що реалізація предмету застави у будь-якому разі буде здійснюватися за цінами, що реально склалися на ринку на момент його реалізації і є реальними щодо його відчуження за грошові кошти.

Заставна вартість майна за договором застави складає 179 117грн., а ринкова на момент продажу за даними сайту auto.ria.com, більше 200 000 грн.

Враховуючи викладене, просив задовольнити заявлені позовні вимоги.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року відмовлено в задоволені заявлених позовних вимог /т.ІІ, а.с.119-123/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилався у своїй позовній заяві /т.ІІ, а.с.131-135/.

Учасники справи правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 грудня 2007 року позивач ОСОБА_1 уклав з ПАТ «Ощадбанк» кредитний договір №769/2, на підставі якого отримав кредит в сумі 168 862,55 грн. на споживчі цілі придбання автомобіля марки «MITSUBISHI OUTLENDER», 2007р. випуску, д.р.н. НОМЕР_1 /т.І, а.с. 510 /.

З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором того ж дня ОСОБА_1 уклав з ПАТ «Ощадбанк» договір застави майна №769/2а, на підставі якого передав у заставу банка вказаний автомобіль /т.І, а.с.11 17/.

Внаслідок неналежного виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся до суду із вимогами про стягнення заборгованості. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року у справі №208/9229/13 (2/208/520/14), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року були частково задоволені вимоги ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , стягнуто заборгованість за кредитним договором від 19 грудня 2007 року №769/2 в загальній сумі 95 235,79 грн. /т.І, а.с.23 30/.

З метою реалізації права на звернення стягнення на предмет застави, 13 червня 2015 року ПАТ «Ощадбанк» уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. Дніпропетровської області /т.І, а.с. 115 , 116/.

Порядок звернення стягнення на предмет застави і його реалізація врегульовані розділом 6 договору застави майна № 769/а від 19 грудня 2007 року, згідно із п.п. 6.4. 6.6. якого звернення стягнення на предмет застави здійснюється будь- яким, не забороненим законодавством способом, в тому числі, на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, або в позасудовому порядку згідно з вимогами чинного законодавства та цього договору.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна станом на 30 червня 2015 року, 11 вересня 2014 року банком зареєстроване звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження автомобіль легковий універсал-В, MITSUBISHI OUTLENDER, 2007р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_2 . Підставою реєстрації визначено повідомлення про порушення забезпеченого заставою зобов`язання за кредитним договором від 08 вересня 2014 року № 19/19-620/620 /т.І, а.с.192/.

З матеріалів нотаріальної справи, щодо посвідчення оспорюваного правочину видно, що ПАТ «Ощадбанк» 05 січня 2015 року і 12 січня 2015 року на адреси ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ) надсилалося повідомлення від 30 грудня 2014 року за № 19/19-1072/1072 про порушення забезпечених заставою зобов`язань за кредитним договором № 769/2 від 13 грудня 2007 року /т.І, а.с.114 197 ,127 131/.

У повідомленні вказано, що відомості про звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна у строки, передбачені чинним законодавством України. Доведено до відома боржника, що йому надається 30 днів з моменту Реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження добровільно виконати зобов`язання або передати предмет застави у володіння банку. Повідомлено про намір банку реалізувати предмет застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем.

Повідомлення позивачем не отримані, повернуті поштою у зв`язку із закінченням термінів зберігання /т.І, а.с.127 131/.

З моменту реєстрації звернення стягнення 11 вересня 2014 року і до моменту укладення оспорюваного договору 30 червня 2015 року, ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором не сплатив, а тому строк виконання - 30 днів, який відліковується з моменту реєстрації звернення стягнення, сплив 11 жовтня 2014 року. На повідомлення, надіслане боржнику в січні 2015р. боржник також не відреагував.

Варто зазначити, що Закон пов`язує початок спливу 30-денного строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей і днем направлення повідомлення, а не з моментом отримання боржником повідомлення про добровільне виконання порушеного зобов`язання.

Як було зазначено, нормами чинного законодавства заставодержателю надається право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі й продаж предмета такого обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах (постанова Верховного Суду України від 06.03.2013р. у справі № 6-10цс13).

Обґрунтовуючи вимоги про недійсність правочину, позивач не погодився з порядком визначення вартості автомобіля експертом-оцінювачем в сумі 98 530 грн., в той час як заставна вартість авто за договором складає 179 117 грн., ринкова 200 00 грн., а п. 1.4. договору застави визначено, що продаж здійснюється за цінами, що склалися реально на ринку на момент реалізації і є реальними щодо його відчуження.

Так за змістом п. 1.4. договору застави вартість предмета застави, за домовленістю сторін становить 179 117 грн. Сторони погоджуються з тим, що вартість предмету застави, зазначена у цьому пункті договору, є приблизною вартістю предмету застави на момент передачі його у заставу. Реалізація предмета застави у будь-якому випадку буде здійснюватись за цінами, що реально склалися на ринку на момент його реалізації та є реальними щодо його відчуження за грошові кошти. Заставодавець погоджується з тим, що у разі, якщо реалізація предмету застави за цінами, що склались на ринку за будь-яких причин не здійснюватиметься протягом 30 календарних днів, заставодержатель вправі, якщо інше не передбачено законодавством України, що буде чинним на момент реалізації, здійснити реалізацію предмета застави за цінами, що дозволять провести якомога скорішу реалізацію предмета застави за грошові кошти.

Зі звіту про оцінку спірного автомобіля ФОП Багрова ОСОБА_4 О ОСОБА_5 , виконаного з метою укладення оспорюваного правочину, видно, що оцінка ринкової вартості здійснена в сумі 98 530 грн. станом на 25 травня 2015 року за ринковими цінами на аналогічне авто у березні травні 2015р., виходячи із середньої по Україні ринкової вартості покупки ідентичного КТС, що перебував в експлуатації 311 991 грн. та вартості відновлювального ремонту із врахуванням коефіцієнту фізичного зносу КТС - 213 463,90 грн. (311 991 грн. - 213 463,90 грн. = 98 530 грн.). Оцінювачем враховано, що автомобіль мав ряд несправностей: биття на кермі, несправність АКП, підвищений стук при роботі передньої підвіски, що було виявлено під час його органолептичного огляду і за допомогою ходових випробувань /т.І, а.с.141 146/.

Натомість, як вбачається з висновку судового експерта Кравченка О.Г. Дніпропетровського НДІСЕ № 1661-17 від 14 травня 2018 року, він оцінив ринкову вартість станом на червень 2015р., вже у 266 243,57 грн. При цьому автомобіль судовим експертом не оглядався, а вихідні дані експертом прийняті як вірогідні. Отже, наявні пошкодження автомобіля судовим експертом не враховані /т.ІІ, а.с.39 44/. При цьому, позивач, у своїй заяві від 13 березня 2018 року не заперечував проти проведення експертизи без огляду автомобіля /т.ІІ, а.с.71-72/.

При укладанні оскаржуванного договору купівлі-продажу сторони домовилися про ціну автомобіля з урахуванням стану, який потребував ремонту.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що позивач передав автомобіль на відповідальне зберігання банку в ідеальному стані, про що свідчить акт приймання-передачі автомобіля, колегія суддів вважає такими, що не впливають на правомірність укладання спірного договору купівлі-продажу автомобіля, з огляду на наступне. На час продажу спірного предмета застави встановлено, що автомобіль мав ряд несправностей, що вплинуло на розмір його ціни. Будь-яких доказів, що спростовуються обставини несправності автомобіля при укладанні договору купівлі-продажу позивачем надано не було. Крім того, також на підтвердження обставин того, що автомобіль потребував ремонту в матеріалах справи міститься копія рахунку придбаний нових деталей новим власником для спірного авто та акт виконаних робіт щодо його ремонту, дані обставини також не було спростовано позивачем.

Крім того, акт приймання-передачі автомобіля банком на який посилається позивач в матеріалах справи не міститься.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення, або в силу прямої вказівки закону.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

За приписами ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору.

Частинами 1 і 4 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна.

Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору (ч. 1 ст. 12 Закону).

Оцінка не є правовстановлюючим документом, вона є результатом практичної діяльності експерта - оцінювача з визначених питань, а не актом обов`язкового виконання всіма учасниками певних правовідносин.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що доводи заявника викладені як в позові так і в апеляційній скарзі щодо неправильної визначеної ціни автомобіля на час його продажу, оскільки ані позивач ані судовий експерт, на висновок оцінка якого посилається позивач, не оглядала стан автомобіля ані на час його продажу ані після цього. Будь-яких доказів, які би спростували несправності наведені у звіті про оцінку авто, виконаного експертом-оцінювачем ФОП ОСОБА_3 , позивачем надано не було.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивача на порушення умов договору щодо визначення вартості предмета застави на момент його реалізації не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Продаж спірного автомобіля за ціною, визначеною експертомоцінювачем ФОП ОСОБА_3 на замовлення ПАТ «Ощадбанк», не є порушенням норми ч. 1 ст. 203 ЦК України, якою встановлені вимоги до укладення правочинів.

Рішення суду першої інстації є достатньо обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров