Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.09.2019 Справа №607/19577/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого-судді Братасюка В.М.

з участю секретаря с/з Созснської Т.І.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про виділення у власність 2/5 частини квартири в порядку поділу майна подружжя, посилаючись на те, що у 2004році сторони зареєстрували шлюб, під час якого ними було придбано спільне майно 3/5 частини квартири АДРЕСА_1 . Шлюб між ними було розірвано 08.09.2015року, донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з нею і перебуває на її утриманні. В позасудовому порядку сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу спільного майна подружжя, з врахуванням того, що відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання доньки та тих обставин що під час перебування у шлюбі нею було оформлено кредитну картку в Приватбанку, кошти з якої були використанні відповідачем на власний розсуд, просить суд відступити від рівності часток подружжя та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя поділити вказану квартиру, визнавши за нею право власності на 2/5 частки квартири АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов не визнав, подав відзив на позов, просив відмовити в задоволенні позовних вимог та врахувати те що крім спірної квартири ними було придбано інше майно, проте позивач будучи винною великі суми коштів, маніпулює обставинами та намагається отримати від нього грошові кошти, щодо сплати аліментів зауважує, що кошти надає безпосередньо дитині.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Принцип змагальності відноситься до числа основоположних принципів цивільного процесуального права, дотримання якого створює необхідні передумови для правильного розгляду і вирішення цивільних справ. Принцип змагальності закріплює активність сторін та інших беруть участь у справі осіб у доказової діяльності.

Сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1994 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 28.09.2015 року.

В шлюбі у сторін народилися син ОСОБА_4 , 1996 р.н. та донька ОСОБА_3 , 2008 р.н.

24.12.2004року ОСОБА_1 під час шлюбу придбав у приватну власність 3/5 частини двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу 3/5 частини квартири.

Як вбачається із постанови про відкриття виконавчого провадження державного виконавця Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області Телебан (Диган Н ОСОБА_5 .) є боржником у ВП №51073198 згідно виконавчого листа №607/12417/14 виданого 15.10.2015року Тернопільським міскрайонним судом про стягнення в користь ОСОБА_6 боргу в розмірі 8000 доларів США, що еквівалентно 176000грн та 1760грн. судового збору.

27.03.2017року державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області при примусовому виконанні у ВП №51073198 винесено постанову про опис та арешт майна боржника ОСОБА_7 ОСОБА_2 ) .

Згідно судового наказу виданого 04.09.2017року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31.08.2017року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду від 16.04.2019року, вирішено стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 4923,27грн., за період з 05.09.2017року по 05.02.2019року

Згідно розрахунку заборгованості із сплати аліментів Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції №26237 від 04.06.2019 року за ОСОБА_1 числиться заборгованість із сплати аліментів станом на 04.06.2019року у розмірі 20113грн.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК Кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Проте згідно ч.2,3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

В інформаціному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні».

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» (реєстраційний номер в ЄДРСР - 14887466 в).

Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5.

Тому, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть невизнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацівлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Суд вважає, що 3/5 частини спірної квартири АДРЕСА_1 , поділ яких просить здійснити позивач належать до спільного майна подружжя, оскільки їх придбано під час перебування сторін у шлюбі, також суд зазначає, що слід здійснивши її поділ, виходячи із положень зазначених ст.70 СК України. При цьому, суд зауважує, що твердження позивача в частині відступлення від рівності часток в сторону збільшення через проживання та утримання неповнолітньої дитини не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 одержує аліменти, які стягуються із ОСОБА_1 на неповнолітню дочку на підставі судового наказу Тернопільського міськрайонного суду від 04.09.2017року, розмір аліментів є достатнім для її забезпечення.

Також судом враховуються і ті обставини, що позивач ОСОБА_2 є боржником у ВП №51073198, державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області при примусовому виконанні 27.03.2017року винесено постанову про опис та арешт майна боржника, тому суд відступаючи від рівності часток в сторону збільшення через проживання та утримання неповнолітньої дитини із позивачем, вочевидь лише погіршить становище неповнолітньої дитини, так як державним виконавцем у зазначеному виконавчому провадженні може бути накладено арешт на спірне нерухоме майно і в подальшому реалізовано.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 щодо поділу спільного майна подружжя підлягають до часткового задоволення, слід провести поділ майна подружжя та виділити у власність ОСОБА_2 3/10 частки квартири АДРЕСА_1 , що є 1/2 частки з 3/5 частини квартири АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, ст. 60, 70, 71 Сімейного Кодексу України, суд , -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя, виділити у власність ОСОБА_2 3/10 частки квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в кристь ОСОБА_2 704,80гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня складання повного тексту, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п. 15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня складання повного тексту, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_1 АДРЕСА_3

Головуючий суддяВ. М. Братасюк