Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 285/1024/17

провадження № 61-39850св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є.В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: філія «Новоград-Волинський райавтодор» дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія автомобільні дороги України», дочірнє підприємство «Житомирський облавтодор» публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія автомобільні дороги України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 січня 2018 року у складі судді Савицької Л. Й. та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 29 травня 2018 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Мінич Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до філії «Новоград-Волинський райавтодор» дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія автомобільні дороги України» (далі - райавтодор), дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія автомобільні дороги України» (далі - облавтодор) про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що він працював у райавтодорі на посаді сторожа. Наказом начальника райавтодору від 08 лютого 2017 року за № 5 його було звільненоз роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за скороченням штату. Вважає звільнення незаконним, оскільки його було проведено з порушенням норм трудового законодавства, а саме не було враховано його переважне право на залишення на роботі та не запропоновано йому іншу посаду у райавтодорі.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення його з посади сторожа райавтодор, поновити його на займаній посаді, зробивши відповідні записи у трудовій книжці, зобов'язати виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та стягнути з райавтодор та облавтодор на його користь 9 600 грн моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що у відповідача відбулося скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, йому було запропоновано інші вакантні посади, від яких позивач відмовився, а тому відповідач мав всі законні підстави для розірвання із позивачем трудового договору та його звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 29 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 січня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 є законними та обґрунтованими. При цьому суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду про те, що у відповідача відбулося скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у зв'язку з чим позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, йому було запропоновано інші вакантні посади, від яких позивач відмовився, а тому відповідач мав всі законні підстави для розірвання із позивачем трудового договору та його звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Заявник посилався на те, що роботодавцем фактично було змінено істотні умови праці працівників охорони, так як місця сторожів та функції охорони збереглися, тому підставою для його звільнення, як вважав, могло бути звільнення у зв'язку з його відмовою від переведення на іншу роботу разом з підприємством, а також з його відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці. Також посилався на те, що його звільнення було проведено без попередньої згоди профкому з порушенням вимог статті 43 КЗпП України. Зазначав, що відповідачем не було запропоновано йому всіх вакантних посад на підриємстві на час попередження про звільнення до дати його звільнення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 серпня 2018 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області зазначену цивільну справу.

У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом від 15 жовтня 2013 року № 23 ОСОБА_4 було прийнято на роботу у райавтодор на посаду сторожа (а. с. 59).

Наказом від 01 грудня 2016 року за № 59 про скорочення чисельності працівників, приведення чисельності працівників до обсягів виконаних робіт, начальником райавтодору було прийнято рішення внести зміни до штатного розпису філії, яким вивести робоче місце сторожа, а також видати відповідні попередження працівникам, які обіймають вказану посаду (а. с. 60,62).

Засіданням робочої комісії по звільненню працівників за скороченням штату складено протокол від 30 січня 2017 року за № 1, за яким комісією райавтодору було надано згоду на звільнення ОСОБА_4 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а. с. 63).

Райавтодором виконано вимоги чинного законодавства, листом від 24 січня 2017 року ОСОБА_4 запропоновано переведення на робоче місце дорожнього робітника третього розряду або водія грузового автомобіля, який останній отримав 26 січня 2017 року та письмово відмовився від запропонованої роботи, про що свідчить його підпис (а. с. 57).

Поданням від 30 січня 2017 року начальник райавтодору на виконання зазначеного наказу про скорочення чисельності працівників звернувся до профспілкового комітету райавтодору про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_4 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку із тим, що останній відмовився від переведення на іншу роботу (а. с. 56).

Наказом начальника райавтодору від 08 лютого 2017 року за № 5 ОСОБА_4 було звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за скороченням штату (а. с. 10).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Зазначені положення містяться у правовій позиції Верховного Суду України по справі № 6-1264цс17 від 09 серпня 2017 року.

Матеріалами справи встановлено, що у філії «Новоград-Волинський райавтодор» ДП «Житомирський облавтодор» дійсно відбулося скорочення чисельності штату працівників, що підтверджується наказом № 59 від 01 грудня 2016 року, штатним розкладом на 2017 рік.

Роботодавцем дотримано двомісячний строк попередження працівників, у тому числі ОСОБА_4, про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням штату чисельності працівників, було запропоновано вакантні посади.

Довідкою філії «Новоград-Волинський райавтодор» від 04 грудня 2017 року № 84 підтверджується, що з 07 грудня 2016 року по 14 лютого 2017 року у відповідача було дві вакантні посади - дорожній робітник III розряду, водій грузового автомобіля.

Відповідачем було запропоновано ОСОБА_4 переведення на іншу посаду - дорожнього робітника III розряду або водія грузового автомобіля, 26 січня 2017 позивач ознайомився із повідомленням та письмово відмовився від запропонованої роботи.

За положенням частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

З довідки філії «Новоград-Волинський райавтодор» від 16 листопада 2017 року № 76 видно, що ОСОБА_4 не був членом первинної профспілкової організації філії «Новоград-Волинський райавтодор», профспілковий внесок з його заробітної плати не утримувався (а. с. 114).

З огляду на наведене, звільнення ОСОБА_4 з роботи проведено без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, наданих сторонами й належним чином оцінених судом, обґрунтовано виходив із того, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, йому було запропоновано інші вакантні посади, від яких позивач відмовився, а тому відповідач мав всі підстави для розірвання із позивачем трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що роботодавцем фактично було змінено істотні умови праці працівників охорони, а не проведено скорочення чисельності штату, й що йому відповідачем не було запропоновано всіх вакантних посад на підприємстві на час попередження про звільнення до дати його звільнення є необґрунтованими, ці доводи були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанції та спростовуються зазначеними доказами про те, що у відповідача відбулось скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва, позивачу було запропоновано інші вакантні посади, від яких позивач відмовився, яким суди дали належну оцінку.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 29 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович