Дата документу 05.03.2019 Справа № 332/857/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/857/18
Провадження №22-ц/807/66/19
Головуючий в 1-й інстанції Мєркулова Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2018 року, ухвалене в м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 30 серпня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_5 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про визнання за нею права користування житловим приміщенням, посилаючись на те що у період з 19 лютого 1988 року по 2000 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6. Вдруге вона зареєструвала з ним шлюб 16.11.2017 року. Позивачка у якості члена сімї, а саме, дружини у 2015 році вселилася у квартиру за адресою: АДРЕСА_1, постійно проживала у ній разом з чоловіком до часу його смерті. 22 грудня 2017 року чоловік надав їй довіреність з усіма можливими правами щодо представництва його прав щодо цієї квартири, у тому числі, з правом реєстрації у цій квартири. Позивачка неодноразово зверталася до житлово-експлуатаційної організації та паспортної служби з приводу реєстрації, але їй відмовляли навіть прийняти заяву, пояснюючи це тим, що житло аварійне і усно відмовляли. ОСОБА_6 помер 01.01.2018 року. Після його смерті позивачка звернулася до районної житлово-експлуатаційної організації з приводу її реєстрації у зазначеній квартирі, але листом від 30.01.2018 року їй було відмовлено. Зазначена квартира є власністю територіальної громади м. Запоріжжя. Після смерті ОСОБА_6 позивачка залишилася проживати у зазначеній квартирі, по можливості оплачувала комунальні послуги, здійснювала утримання квартири, виконувала всі права та обов'язки наймача, в звязку з чим вважає, що набула права користування в квартирі. Позивач вважає, що вона вселилася до спірної квартири за згодою наймача, як член його сім'ї та не маючи змоги вирішити питання зміни умов договору найму та укладання його з нею у добровільному порядку, без визнання за нею права користування жилим приміщенням та реєстрації, вона вимушена звернутися до суду з цим позовом. В звязку з чим, позивачка просить визнати за нею, ОСОБА_5, право користування квартирою № 67 у будинку № 63 по вул. Історичній у м. Запоріжжі..

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права користування жилим приміщенням.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є: невідповідність змісту показів свідків наданих в суді першої інстанції, викладеним у тексті судового рішення. Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції та ґрунтуються на тих же доводах, на які посилалась апелянт в суді першої інстанції, як на підстави позову.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу наданому представником Запорізької міської ради, квартира АДРЕСА_2 знаходиться в комунальній власності м. Запоріжжя, власником її є територіальна громада міста в особі Запорізької міської ради. Як встановлено в суді першої інстанції ОСОБА_5 за життя ОСОБА_6 не була зареєстрована за вищевказаною квартирою, звернень щодо її реєстрації від ОСОБА_6 не надходило. Жодних документів, які б свідчили про підстави переукладання договору найму та надання власником Запорізькою міською радою в користування вказану квартиру не надано. Крім того, ОСОБА_5 постійно була і є зареєстрованою за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідно п.13 Правових позицій ВСУ щодо розгляду судами окремих категорій судових справ від 26.05.2001 року, особа, яка вселилась до наймача як член сімї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням. В звязку з наведеним представник відповідача просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що в спірній квартирі АДРЕСА_3 був зареєстрований та проживав ОСОБА_6, який помер 01.01.2018 року. Згідно рахунків на сплату житлово-комунальних послуг в спірній квартирі станом на березень 2016 року були зареєстровано дві особи, на яких і нараховувались комунальні послуги. Із пояснень позивача встановлено, що після реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 у 1988 році він отримав квартиру по вул. Історичній, 63 кв.67, де були зареєстровані він та його мати. Позивачка була зареєстрована з 1996 року в гуртожитку по вул. Волгоградській в м. Запоріжжі, що підтверджується паспортом ОСОБА_5,за тією ж адресою зареєстровані і її діти. Зазначені факти свідчать про те, що ОСОБА_5 мала постійне місце проживання з 1996 року за адресою: м. Запоріжжя, вул. Волгоградська,26. Як встановлено із матеріалів справи, ОСОБА_5 знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 1988 року, який був розірваний у 2000 році. Повторно шлюб зареєстрований 16.11.2017 року, і 22.12.2017 року її чоловік надав їй довіреність щодо представництва спірної квартири, а 01.01.2018 року її чоловік помер. Вперше вона звернулась з приводу реєстрації в спірній квартирі тільки у січні 2018 року. Рішенням комісії районної адміністрації № 34р від 30.01.2018 року їй було відмовлено в реєстрації у звязку з відсутністю законних підстав. Дане рішення позивач не оскаржила. Із наданих в судовому засіданні квитанцій про сплату комунальних послуг вбачається, що сплачувати комунальні послуги по спірній квартирі ОСОБА_5 почала тільки після смерті свого чоловіка у 2018 році. Як пояснила сама позивач, вона на обліку з приводу поліпшення житлових умов не перебуває, при отриманні її померлим чоловіком квартири по вул. Історичній, вона не була вписана в ордер як член сімї наймача. Її діти також не були зареєстровані в спірній квартирі, а зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_2, де вона є відповідальним наймачем. Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суду пояснили, що з ними по сусідству проживав ОСОБА_6, який тяжко хворів. ОСОБА_5 приходила до нього, доглядала з ним. Але їм невідомо про те, чи постійно проживала в спірній квартирі ОСОБА_5. Вони тільки бачили, що вона виходила та приходила в спірну квартиру. Свідок ОСОБА_9, яка здійснювала догляд за хворим ОСОБА_6 пояснила, що її запросила ОСОБА_5 доглядати за її хворим чоловіком у 2017 році, але вона не знає того, чи постійно проживала в його квартирі ОСОБА_5.

Виходячи з обставин справи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачка ОСОБА_5 не набула права користування спірною квартиро АДРЕСА_4, оскільки не виконала обовязків як член сімї наймача та не довела фактів постійного проживання з наймачем однією сімю, ведення спільного господарства та несення витрат на утримання зазначеної квартири.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст.64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть обовязки, повязані з договором найму.

Згідно зі ст.65 ЖК України наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст. 824 ЦК України, у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселені, зокрема: чи була згода на це членів сімї наймача, чи було це приміщення постійним їх місцем проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Як встановлено судом першої інстанції і не заперечувалось сторонами у справі, позивачка ОСОБА_5 на час смерті наймача ОСОБА_6 була зареєстрована в іншій неприватизованій квартирі 51 за адресою м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, 26, в якій зберігала і зараз зберігає право користування.

До матеріалів справи суду апеляційної інстанції був наданий корінець ордеру №109 на житлове приміщення за адресою АДРЕСА_5. Ордер був виданий 04.04.2008 року на позивачку у цій справі ОСОБА_5 Квартира складається з 2-х кімнат.

Особовий рахунок №135580246 на житлове приміщення за адресою АДРЕСА_5 був відкритий на ОСОБА_5

Відповідно до п.13 Правових позицій ВСУ щодо розгляду судами окремих категорій судових справ від 26.05.2001 року, оскільки за змістом статей 64, 65 ЖК України наймач і члени сімї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сімї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

Аналогічна позиція висловлена і в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду №61-14св17 від 22 серпня 2018 року, відповідно до якої виходячи із положень статей 64, 65 ЖК УРСР за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню за безпідставністю.

Доводи скарги про невірне зазначення і невірну оцінку показів свідків в даному випадку при зазначених встановлених обставинах наявності у позивачки права користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду не мають правового значення і не впливають на висновки суду.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 6 березня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: О. В. Крилова

ОСОБА_3