ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5790/19 Справа № 212/9737/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Ваврушак Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу голови комісії з припинення або ліквідатор Державного професійно-технічного навчального закладу Криворізького центру професійної освіти Рукавіщнікової Ольги Володимирівни на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного професійно-технічного навчального закладу Криворізького центру професійної освіти Міносвіти і науки України, Міністерства освіти та науки України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 голова комісії з припинення або ліквідатор Державного професійно-технічного навчального закладу Криворізького центру професійної освіти Міносвіти та науки про поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди та оплату вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим позовом до Державного професійно-технічного навчального закладу Криворізького центру професійної освіти Міносвіти і науки України (далі ДПТНЗ Криворізького ЦПО), Міністерства освіти та науки України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 голови комісії з припинення або ліквідатору Державного професійно-технічного навчального закладу Криворізького центру професійної освіти Міносвіти та науки про поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди та оплату вимушеного прогулу, мотивуючи його тим, що з 24 січня 2008 року працювала в ДПТНЗ Криворізького ЦПО Міносвіти і науки України на посаді вихователя.

Вказувала, що наказом №74 к/тр від 26 жовтня 2015 року була звільнена з роботи 04 листопада 2015 року у зв`язку з реорганізацією підприємства на підстави п.1 ст.40 КзпП України, втім її звільнення є незаконним, оскільки воно проведено з порушенням встановленої законодавством процедури, зокрема, звільнено без попередньої згоди профспілки, без врахування переважного права на залишення на роботі, як працівника з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці та не запропоновано наявні вакантні посади.

Зазначала, що наказ від 26 жовтня 2015 року не містить саме її прізвища на звільнення та підписано ОСОБА_3 , яка не має жодних повноважень на видання та підписання такого наказу, як голова ліквідаційної комісії з припинення або ліквідатор ДПТНЗ «Криворізький ЦПО».

Посилаючись на те, що такі дії грубим чином порушують її права, а тому просила суд ухвалити рішення, яким скасувати наказ від 26 жовтня 2015 року про її звільнення, поновити її на посаді вихователя в ДПТНЗ «Криворізький ЦПО», стягнути солідарно з ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» та Міносвіти і науки України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 листопада 2015 року по 12 січня 2017 року в розмірі 1.000.757 грн.25 коп., а також стягнути солідарно з ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» та ОСОБА_4 20.000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2017 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ДПТНЗ «Криворізького ЦПО» від 26 жовтня 2015 року про звільнення. Поновлено ОСОБА_1 на посаді вихователя ДПТНЗ «Криворізького ЦПО» з 04 листопада 2015 року. Стягнуто з ДПТНЗ «Криворізького ЦПО» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 46.513 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 4.600 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач голова комісії з припинення або ліквідатора ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» Рукавішнікова О.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність на підприємстві відповідача змін в організації виробництва і правці, скорочення чисельності або штату працівників, не врахував наказ Дніпропетровської ОДА №559/0/212-15 від 01 вересня 2015 року.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

30 вересня 2019 року від відповідача надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку з тим, що їх адвокат Пансенко М.І. 01 жовтня 2019 року приймає участь в іншому судовому засіданні у Приморському районному суді м.Одеси, дане клопотання на думку колегії суддів до задоволення не підлягає, оскільки до нього не додано жодних доказів.

Крім того відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Також Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п.1 ст.371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Зважаючи на тривалість даного судового провадження, колегія суддів вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності належним чином сповіщеного відповідача.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, з врахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що з 24 січня 2008 року позивач ОСОБА_1 працювала на посаді вихователя у Професійно-технічному училищі №86, яке було перейменоване на ДПТНЗ «Криворізький ЦПО».

Наказом Міносвіти і науки України від 24 липня 2015 року «Про оптимізацію мережі професійно-технічних навчальних закладів Дніпропетровської області, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки» наказано, у пункті 1 реорганізувати юридичні особи ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» шляхом приєднання до Міжрегіонального центру професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців, у пункті 2 установлено, що Міжрегіонального центру професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців є правонаступником всього майна, прав і обов`язків ДПТНЗ «Криворізький ЦПО». На виконання вказаного наказу Департаментом освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації, створено комісію з припинення діяльності ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» шляхом реорганізації (приєднання) до Міжрегіонального центру професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців, у складі: Дацко Л.Д. - заступник директора з навчально-виробничої роботи Центру, голова комісії, Топорець П.В ОСОБА_5 директор закладу, що реорганізується.

Пунктом 6.3 наказу встановлено, що голова комісії з припинення у випадку змін в організації праці, в установленому законодавством порядку має попередити працівників про їх наступне вивільнення або про зміну істотних умов праці.

Відповідно до наказу Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 10 вересня 2015 року «Про внесення змін до наказу департаменту освіти і науки облдержадміністрації від 01 вересня 2015 року» ОСОБА_3 призначена головою комісії з припинення діяльності державного професійно-технічного закладу.

За наказом голови ліквідаційної комісії з припинення діяльності ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» Рукавішнікової ОСОБА_6 В ОСОБА_5 від 26 жовтня 2015 року «Про звільнення працівників» відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України в зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі наказу Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 01 вересня 2015 року «Про створення комісії з припинення діяльності ДПТНЗ «Криворізький ЦПО» вирішено звільнити працівників навчального закладу з 04 листопада 2015 року згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку, передбаченої статтею 44 КЗпП України.

Позивача ОСОБА_1 попереджено про скорочення її посади, однак, відповідно до акту від 04 вересня 2015 року «Про відмову працівника підписати повідомлення», ОСОБА_1 відмовилася від підпису про вивільнення.

04 листопада 2015 року ОСОБА_1 звільнена з посади у зв`язку з реорганізацією підприємства за пунктом 1 статті 40 КЗпП України на підставі наказу від 26 жовтня 2015 року. Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з порушення відповідачем положень пункту 1 статті 40 КЗпП України та звільняючи позивача, відповідач не дотримався положень статті 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах, пов`язаних зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди повинні з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Положеннями частини четвертої статті 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Визначення юридичної особи, поняття ліквідації юридичної особи та порядок її ліквідації міститься в статтях 80,104,110,111 ЦК України, статтях 62-66,79-92 ГК України.

Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може бути саме ліквідація підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 104,105,110 ЦК України ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов`язків до інших осіб.

Іншою формою припинення юридичної особи є передача всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам-правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу чи перетворення (статті 104-109 ЦК України).

У розумінні зазначених норм закону приєднання це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати й далі, але в більшому масштабі. Приєднувана ж організація припиняє свою діяльність як самостійна юридична особа. У разі приєднання на підставі передавального (а не ліквідаційного) акта орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, виключає юридичну особу, яка припинила діяльність, з державного реєстру.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Положеннями частини другої статті 40 КзпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (статті 49-2 КЗпП України).

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У статті 42 КЗпП України зазначено перелік підстав, за якими перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається конкретним працівникам.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку суд при розгляді трудового спору повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. І лише при відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Зі змісту пункту 1 статті 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Правовим наслідком ліквідації підприємства є припинення всіх права та обов`язків юридичної особи, реорганізації перехід всіх права та обов`язків в порядку правонаступництва до нової (іншої) юридичної особи не тільки в частині майна і майнових прав та обов`язків, а й у трудових відносинах.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

У пункті 2 наказу Міністерства освіти і науки України від 24 липня 2015 року «Про оптимізацію мережі професійно-технічних навчальних закладів Дніпропетровської області, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки» установлено, що Міжрегіональний центр професійної перепідготовки звільнених у запас військовослужбовців є правонаступником всього майна, прав і обов`язків ДПТНЗ «Криворізький ЦПО».

Колегією суддів, з врахуванням висновків Верховного Суду, було витребуване та досліджено копію штатного розпису, якій діяв на підприємстві з 01 січня 2015 року та станом на вересень-жовтень 2015 року (т.2 а.с.163-166).

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що власник підприємства частини другої статті 40 КЗпП України про вжиття заходів для переведення працівника на іншу посаду з урахуванням спеціальності, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та стану здоров`я працівника, не дотримався, не перевірив дотримання переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Крім того, не було дотримано законодавчо визначено го порядку про повідомлення працівника про майбутнє вивільнення, оскільки повідомлення про вивільнення працівників з роботи оформлене загальним списком працівників яка не є належним доказом персонально попередження працівника.

Таким чином, позивача не було належним чином попереджено про наступне звільнення, та не було запропоновано всі вакантні посади на момент звільнення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу голови комісії з припинення або ліквідатор Державного професійно-технічного навчального закладу Криворізького центру професійної освіти Рукавіщнікової Ольги Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.