Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 759/8517/18-ц

провадження № 61-10662св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Центр надання адміністративних послуг Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Центр надання адміністративних послуг Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття її з реєстрації місця проживання за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року у складі судді Ул`яновської О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Матвієнко Ю. О., Сліпченка О. І,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Центр надання адміністративних послуг Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття її з реєстрації місця проживання.

Позов обґрунтований тим, що на підставі договору дарування позивач набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . При оформленні договору дарування було виявлено, що у вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_2 , який починаючи з моменту набуття права власності на квартиру і до моменту подання позову в ній не проживає, особисті речі відповідача у квартирі відсутні, за комунальні послуги відповідач не сплачує, крім того позивач зазначала, що вона має намір відчужити вищезгадану квартиру.

У зв`язку із тим, що відповідач створює позивачу перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою та зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації зняти ОСОБА_2 з реєстрації проживання за зазначеною адресою.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги позивача є такими, що не ґрунтуються на законі та не доведені матеріалами справи.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_3 не довела наявність порушення її права власності відповідачем ОСОБА_2 та не довела того, що відповідач не проживає у квартирі більше одного року.

Апеляційний суд зазначав, що доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 зверталася до Центру надання адміністративних послуг Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , а тому її звернення до суду не можна вважати передчасним, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а також не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Разом з тим суд апеляційної інстанції зазначав, що ОСОБА_3 не надала жодного доказу, який би свідчив про те, що відповідач ОСОБА_2 більше одного року не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що позбавило суд можливості перевірити дійсність та обґрунтованість тверджень позивача.

Крім того апеляційний суд вважав доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 не є членом родини позивача безпідставними, оскільки у судовому засідання суду апеляційної інстанції позивач підтвердила той факт, що відповідач ОСОБА_2 є її рідним братом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

31 травня 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким її позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанції, вирішуючи справу не з`ясували обставини, на які посилався позивач на обґрунтування своїх вимог.

Заявник у поданій касаційній скарзі зазначає, що відповідач своєю бездіяльністю створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй на праві приватної власності квартирою, та вказує на те, що хоча ОСОБА_2 і є її рідним братом, проте він не являється членом її сім`ї, а тому суди попередніх інстанцій при розгляді її позову дійшли хибних висновків.

Крім того ОСОБА_1 зазначала також про те, що отримавши від працівників третьої особи усну консультацію вона дізналась, що зняття з реєстрації місця проживання проводиться виключно за особистим зверненням зареєстрованої особи, а тому вона без наявності судового рішення позбавлена можливості зняти відповідача з реєстрації.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування квартири від 20 жовтня 2017 року та витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, станом на 03 вересня 2018 року, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10 лютого 2004 року; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 10 лютого 2004 року; та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 10 лютого 2004 року.

23 лютого 2019 року ОСОБА_1 зверталася до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА із заявою в якій просила зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 20 жовтня 2017 року на що 23 лютого 2019 року отримала відмову. Заявнику було роз`яснено, що зняття з реєстрації місця проживання, можливе лише за особистим зверненням громадянина, його довіреної особи чи рішенням суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року провадження у цій справі було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 569/4373/16-ц.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року провадження у справі поновлено.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За змістом статей 15, 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно частини першої статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення.

Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

З огляду на вищенаведене, Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивач не довела наявності порушення її права власності відповідачем.

Вищенаведене спростовує доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що відповідач своєю бездіяльністю створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй на праві приватної власності квартирою, крім того колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 з 10 лютого 2004 року зареєстрований у спірній квартирі, а позивач, на момент укладення договору дарування, була обізнана про підстави реєстрації місця проживання відповідача у спірній квартирі та враховуючи ту обставину, що він є її братом могла поцікавитись про його готовність знятися з реєстрації у зв`язку із переходом права власності до неї.

Одночасно колегія суддів зазначає, що не є підставою для позбавлення права користування членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого користування, яке по факту є втручанням у право на користування житлом у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Даний висновок колегії суддів узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у справі № 14-298цс19.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, Колегія Суддів доходить висновку про те, що враховуючи, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, а позов у цій частині задоволенню не підлягав, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Водночас перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд бере до уваги,, що позивач не позбавлена права звернутися до суду в загальному порядку з вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в порядку передбаченому статтею 405 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська