Справа № 521/9368/19
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

01 жовтня 2019 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 07.07.2012 року)

представника позивача: Далбуз М.Г. (ордер серії МК виданий 18.05.2019 року)

від відповідача: не з`явився

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 521/9368/19

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Одеської міської ради

про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивачка) звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Одеської міської ради (далі по тексту - третя особа) про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька (а.с.1-4).

Так, позивачка просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон, за межі території України малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період з 01.10.2019 року по 30.09.2020 року до Німеччини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 18.05.2012 року по 05.06.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05.06.2015 року було розірвано на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із матір`ю, ОСОБА_1 , яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У свою чергу, батько дитини, ОСОБА_3 , мешкає окремо та участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, у зв`язку з чим заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.05.2015 року ухвалено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини, але і в цьому випадку відповідач ухиляється від оплати призначених платежів та станом на 01.05.2019 року за ним рахується відповідна заборгованість у розмірі 31 597 грн. За твердженням ОСОБА_1 , у період 01.10.2019 року по 30.09.2020 року нею у Німеччині заплановано відвідування курсів іноземних мов та вивчення німецької мови з подальшим пошуком роботи за професійним фахом. На зазначений період перебування у Німеччині для її доньки планується відвідування загальноосвітньої початкової школи, про що вже була проведена зустріч з директором школи та отримано письмове підтвердження попередньої згоди. Між тим, як зазначає ОСОБА_1 , батько дитини, ОСОБА_3 , безпідставно, без жодних аргументів не надає згоди на виїзд дитини за межі України, що шкодить інтересам дитини та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку дитини. Більш того, на даний час відповідач перебуває у ДУ «Одеський слідчий ізолятор» у зв`язку із його затриманням у жовтні 2017 року співробітниками СБУ та обрання судом запобіжного заходи у вигляді тримання під вартою за підозрою у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.258-1 та 263 КК України, а тому, на думку, позивача, у найближчі роки він не буде мати можливості доглядати за їх дитиною.

Відповідачем - ОСОБА_3 , із ДУ «Одеський слідчий ізолятор» надіслана до суду заява із поясненнями на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до якої він категорично проти таких позовних вимог, заперечує проти них та просить суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі. За твердженням відповідача, він приймав участь у виховання доньки та матеріально допомагав, працював дальнобійником на міжнародних рейсах, мав рідкі вихідні, але їх проводив разом із донькою, відвідували театри, море, церков, займались спортом, купував її велосипед, роліки та навчав кататися, приділяв її увагу та виховував в повній мірі до 10.10.2017 року, коли був безпідставно та необґрунтовано затриманий та поміщений до СІЗО, що він зараз доводить у суді та впевнений на скоріше зняття з нього усіх підозр. Також, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 він не відмовляв у вивозі їх доньки за кордон для туристичних поїздок строком до 3-х місяців та щорічно надавав відповідні згоди на виїзд, однак в даному випадку, на його думку, ОСОБА_1 бажає покинути Україну та переїхати до Німеччини на постійне місце проживання разом із їх донькою, при цьому не знає мови, не має там роботи, місця проживання, знайомих та друзів, бажаючи лишити батька своєї доньки (а.с.80).

Третьою особою - Службою у справах дітей Одеської міської ради, надіслано до суду пояснення, відповідно до яких вона підтримує позовні вимоги ОСОБА_1 та просить їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що в даному випадку реалізується право дитини на освіту (а.с.52, 63-64).

Крім того, третьою особою надіслано до суду клопотання, згідно з яким у їх представника відсутня можливість брати участь у судових засіданнях особисто та надавати суду будь-які пояснення з порушеного питання, у зв`язку з чим просить суд розглядати справу без його участі, у вирішення питань покладається на розсуд суду, в питанні задоволення позовних вимог просить врахувати найвищі інтереси дитини, проти прийняття заочного рішення не заперечує (а.с.87, 92).

В судовому засіданні 01.10.2019 року позивачка - ОСОБА_1 та її представник - адвокат Далбуз М.Г., заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 за участю третьої особи ССД Одеської МР про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 18.05.2012 року по 05.06.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька, ОСОБА_4 , що підтверджується виданим 15.12.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , відповідний актовий запис за № 11255 (а.с.10).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.06.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с.11).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.05.2015 року ухвалено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 у розмірі 600 грн., але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.12).

Згідно із зробленим державним виконавцем першого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області розрахунком, станом на 01.05.2019 року заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 по сплаті аліментів на утримання їх доньки ОСОБА_4 складає 31 597 грн. (а.с.13-15).

Згідно із витягом з домовою книги, станом на 22.05.2019 року, ОСОБА_1 разом із своєю донькою ОСОБА_4 та батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

Згідно із листом ректора Початкової школи Реттіггайм від 28.05.2019 року до ОСОБА_1 , з моменту переїзду до Реттіггайму її донька ОСОБА_4 належить до підвідомчого Початковій школі Реттіггайм шкільного району, з 11.09.2019 року у 2019/2020 навчальному році Марія має проходити обов`язкове шкільне навчання у даній школі (а.с.19-20).

03.06.2019 року Народний вищий навчальний заклад зареєстроване об`єднання «Зюдліхе Бергштрассе » повідомило ОСОБА_1 про підтвердження її зарахування до даного навчального закладу, з початками роботу з 31.01.2020 року, 13.03.2020 року та 04.05.2020 року, з терміном кожного курсу, що складає 20 навчальних одиниць на тиждень (а.с.21-26).

З цього приводу ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_3 , який перебуває у ДУ «Одеський слідчий ізолятор», із письмовим проханням про надання їй дозволу на виїзд їх дитини за кордон, але за її твердженням, отримала усну відмову (а.с.27).

Так, згідно позовної заяви ОСОБА_1 та наданих в судовому засіданні нею та її представником пояснень, вона має намір у період 01.10.2019 року по 30.09.2020 року у Німеччині відвідувати курси іноземних мов та вивчати німецьку мову з подальшим пошуком роботи за професійним фахом. На зазначений період перебування у Німеччині для її доньки планується відвідування загальноосвітньої початкової школи, про що вже була проведена зустріч з директором школи та отримано письмове підтвердження попередньої згоди. Між тим, батько дитини, ОСОБА_3 , безпідставно, без жодних аргументів не надає згоди на виїзд дитини за межі України, що шкодить інтересам дитини та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку дитини. Більш того, на даний час відповідач перебуває у ДУ «Одеський слідчий ізолятор» у зв`язку із його затриманням у жовтні 2017 року співробітниками СБУ та обрання судом запобіжного заходи у вигляді тримання під вартою за підозрою у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.258-1 та 263 КК України, а тому, на думку, позивача, у найближчі роки він не буде мати можливості доглядати за їх дитиною.

Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що документом, який дає право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків.

Відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено лише на підставі рішення суду (ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»).

Однак малолітня ОСОБА_4 , яка на дату судового розгляду даної справи досягла 6-річного віку, позбавлена можливості виїхати за кордон у зв`язку із ненаданням її батьком, ОСОБА_3 , згоди на її виїзд за кордон в супроводі її матері - ОСОБА_1 .

У відповідності до ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Згідно із ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як зазначає позивачка - ОСОБА_1 , вона має намір у Німеччині відвідувати курси іноземних мов та вивчати німецьку мову з подальшим пошуком роботи за професійним фахом та на зазначений період перебування у Німеччині для її доньки планується відвідування загальноосвітньої початкової школи, що відповідатиме інтересам її дитини та сприятиме всебічному розвитку дитини.

Між тим, з позовної заяви, додатків до неї та наданих в судовому засіданні пояснень вбачається, що такий виїзд за кордон в першу чергу потрібен не для дитини, а саме для її матері та в її інтересах, для відвідування курсів іноземних мов та вивчання німецької мови з подальшим пошуком роботи та взагалі бажанням залишитись у Німеччині.

Щодо відвідування дитиною школи у Німеччині, то в даному випадку суд звертає уваги на те, що, по-перше, згідно із листом ректора Початкової школи Реттіггайм від 28.05.2019 року, дитина має проходити обов`язкове шкільне навчання у даній школі з 11.09.2019 року (а.с.19-20), тобто 2019/2020 навчальний рік вже почався. По-друге, в судовому засіданні ОСОБА_1 на запитання суду відповіла, що її донька ОСОБА_4 в цьому році вже пішла у місті Одесі до школи «Гармонія» у перший клас. З цього приводу в судовому засіданні ОСОБА_1 не змогла надати чітких відповідей стосовно того, яким чином вона збирається забирати дитину з першого класу в середині навчального року, чи прийме в середині навчального року її дитину школа у Німеччині, та як у кінці вересня наступного року, коли вона збирається повернутися в Україну, її донька буде повернута до школи в місті Одесі.

Крім того, позивачкою не представлено до суду доказів та не роз`яснено питання відносно того, де вона з малолітньою донькою буде проживати на протязі року та яким чином, без місця роботи у Німеччині, буде належним чином забезпечувати себе та доньку.

Також, оскільки спір між батьками про виїзд дитини за кордон відноситься до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, то відповідно до ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України, участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов`язковою.

На підставі ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування має надавати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дитини з приводу обґрунтування як доцільності виїзду, так і заперечень другого із батьків.

Між тим, органом опіки та піклування, в даному випадку Службою у справах дітей Одеської міської ради, відповідний висновок суду поданий не був, надіслані лише пояснення та клопотання про розгляд справи за їх відсутності, а позивачем також не представлено до суду доказів щодо звернення до вказаного органу з приводу спірного питання.

Крім того, як вбачається з надісланих до суду відповідачем пояснень, він любить свою доньку, бажає її бачити, виховувати та забезпечувати, а згідно доданих копій квитанцій, до моменту свого затримання справно та в повному обсязі, крім іншого, перераховував на користь своєї колишньої дружини аліменти на утримання їх доньки (а.с.80-84).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України).

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч.ч. 1-3 ст.157 СК України).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 Конвенції «Про права дитини»).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Також слід зазначити, що ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Таким чином, судові рішення зобов`язані відповідати принципу «найкращих інтересів дитини», що є пріоритетним при вирішенні цієї справи.

За таких обставин, на думку суду, такі вимоги позивачки не відповідають найкращим інтересам дитини, а можливо навіть суперечать їм, крім чого порушують права відповідача на спілкування зі своєю донькою, в тому числі в період її дня народження, Новорічних, Різдвяних та інших свят та перешкоджають виконанню відповідачем своїх обов`язків щодо участі у вихованні дитини, а також порушують і права дитини, щодо перебування зі своїми батьками майже на протязі року, адже діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою (ст. 142 СК України).

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для визнання відмови ОСОБА_3 на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини, ОСОБА_4 , безпідставною та дозволення ОСОБА_1 , без згоди колишнього чоловіка та батька її доньки, тимчасово виїхати з дитиною за межі України.

Зі змісту ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вище зазначено, матеріали справи не містять, а позивачем не представлено до суду доказів, які б свідчили про порушення прав ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_4 зі сторони ОСОБА_3 , які вона просить захистити.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 за участю третьої особи ССД Одеської МР про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, у зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 141, 150, 154, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 12-13, 76-81, 223, 247, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Одеської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Мишко