Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 666/47/16-ц

провадження № 61-1282св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 квітня

2018 року в складі судді Майдан С. І. та постанову Херсонського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року в складі колегії суддів: Кузнєцової О. А.,

Вейтас І. В., Приходько Л. А.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»),

ОСОБА_8 про визнання договору поруки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що у грудні 2015 року йому стало відомо про те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 23 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області

від 30 листопада 2015 року, з нього та ОСОБА_8 стягнуто у солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 27 вересня 2006 року № 0 у розмірі 47 064,99 доларів США та 152,75 грн - заборгованість з пені. З огляду на викладене, позивач, під час ознайомлення з матеріалами указаної цивільної справи, дізнався, що 27 вересня 2006 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк», у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_8 перед АКІБ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 27 вересня 2006 року № 0, було укладено договір поруки № 539059.

Посилаючись на те, що оскаржуваний договір поруки він не підписував і про його існування йому не було відомо, та з урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір поруки від 27 вересня

2006 року № 539059, укладений між ним та АКІБ «УкрСиббанк»,

ОСОБА_8 у забезпечення зобов'язань ОСОБА_8 перед

АКІБ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 27 вересня 2006 року № 0.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 квітня

2018 року, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду

від 21 листопада 2018 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір поруки від 27 вересня 2006 року № 539059, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_8 та ОСОБА_4 у забезпечення зобов'язань ОСОБА_8 перед АКІБ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 27 вересня 2006 року № 0.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що спірний договір поруки позивачем не підписувався, виходив з того, що у відповідності до частини першої статті 215 ЦК України оскаржуваний договір є недійсним, оскільки під час розгляду справи було встановлено відсутність волевиявлення позивача щодо укладення оскаржуваного договору, що відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України суперечить загальним засадам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2019 рокуПАТ «УкрСиббанк»подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та відмовити у задоволенні позову.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності, у зв'язку із чим неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2019 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9, подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судами установлено, що 27 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 63 000,00 доларів США, строком до 28 вересня 2027 року.

На забезпечення виконання вказаного договору, 27 вересня 2006 року між

АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 539359, відповідно до умов якого останній зобов'язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань у повному обсязі, що виникли з кредитного договору

від 27 вересня 2006 року № 0.

Пунктом 1.3 вказаного договору передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, у тому числі за повернення основної суми боргу, процентів, за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених у вищеназваному кредитному договорі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 23 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області

від 30 листопада 2015 року, в справі № 666/3314/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_4 користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 27 вересня 2006 року № 0 у розмірі

47 064,99 доларів США та заборгованість за пенею - 152,75 грн, а також вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вказане рішення суду перебуває на примусовому виконанні у Дніпровському районному відділі державної виконавчої служби м. Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області.

Згідно із висновком Херсонського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2017 року № 269-ПТ підпис від імені ОСОБА_4 у розділі «6. Юридичні адреси і реквізити сторін» в графі «Поручитель» зі зворотного боку договору поруки від 27 вересня 2006 року, виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року), дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір поруки підлягає визнанню недійсним, з підстав передбачених частиною третьою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України, враховуючи те, що висновком Херсонського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2017 року № 269-ПТвстановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 у розділі «6. Юридичні адреси і реквізити сторін» у графі «поручитель» зі зворотного боку договору поруки від 27 вересня 2006 року, виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»,

§§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 квітня 2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська