ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/96/19
Провадження №2/477/379/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року Жовтневий районний суд Миколаївської області

у складі: головуючого у справі судді - Глубоченка С.М.

за участі секретаря судових засідань - Оселедченко Д.В.,

представника позивача - Давидової О.Ю. ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника третьої особи - Литвинчук О.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області,

про позбавлення батьківських прав

ВСТАНОВИВ:

15 січня 2019 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області, в якій просила позбавити відповідача батьківських прав відносно їх малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначила, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі під час якого народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через постійні непорозуміння сторони розірвали шлюб, а спільна дитина залишилася проживати разом з матір`ю перебуваючи на повному її утриманні. Відповідач не піклується про сина, не надає матеріальної допомоги та зовсім ним не цікавиться. Також зазначила, що у відповідач не сплачує аліменти та має заборгованість по їх сплаті. У зв`язку з вище наведеним, вона змушена звернутись до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав.

Позивач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомила.

27 серпня 2019 року надіслала заяву, в якій просила позов задовольнити повністю та зазначила, що відповідач ОСОБА_2 з моменту народження спільної дитини не проявляв до сина батьківської уваги та турботи, не цікавився його долею. Маючи заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 120 тисяч гривень, відповідач почав «торгуватися» з нею по зменшенню розміру такої заборгованості та використовуючи її сімейні обставини змусив її відмовитися від половини суми заборгованості.

Представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Давидова О.Ю. в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених в позовній заяві та просила позбавити відповідача батьківських прав. Наголошувала на невиконанні відповідачем своїх батьківських обов`язків, вказувала на наявність дозволу відповідача на усиновлення дитини іншим чоловіком.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та зазначив, що він не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, спілкуватися з дитиною бажає, сплатив заборгованість по аліментам та сплачує періодичні платежі. Через його проживання в Миколаївській області, а дитини разом з матір`ю на території Донецької області, яка на даний час є непідконтрольною Україні територією, він не має можливості бачитися з дитиною. Вказував, що надав дозвіл позивачу на один рік на пересування дитини разом з матір`ю без нього.

Представник третьої особи Литвинчук О.І. в судовому засіданні позовні вимоги не підтримала та зазначила про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Вказувала на наявність висновку Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області як органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до його малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Просила у задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Складання повного рішення судом відкладено до 04 жовтня 2019 року.

Заслухавши вступні слова представника позивача, відповідача та представника третьої особи, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Калінінським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області 23 червня 2008 року (а.с.7).

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Калінінським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області 08 лютого 2010 року, розірвано (а.с.8).

Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тобто, перелік підстав для позбавлення батьківських прав батьків по відношенню до їх дітей є вичерпним.

У судовому засіданні обставини, передбачені пунктами 1, 3, 4, 5, 6 частини 1 статті 164 СК України не встановлені, будь-яких належних та допустимих доказів щодо наявності таких обставин матеріали справи не містять.

Зі змісту позову вбачається, що підставою для звернення до суду є ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тобто наявність підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України.

Аналізуючи досліджені в ході судового розгляду докази в їх сукупності судом не встановлено обставин, що свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_5 , що передбачені пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України.

До вказаного висновку суд дійшов виходячи з наступного.

У відповідності до приписів частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно роз`яснень, що містяться в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від свої обов`язків має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 №789-ХІІ, яка є частиною національного законодавства України у відповідності до статті 9 Конституції України, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, а також дитинi забезпечується такий захист i піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків.

Згідно частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейський суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статусу остаточного, вказав, в тому числі, на необхідності з`ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

З пояснень представника позивача вбачається, що малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з матір`ю в м. Горлівка Донецької області.

Вказана обставина визнана сторонами, а тому в силу частини 1 статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Відповідно до Указу Президента України від 07 лютого 2019 року №32/2019 « Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях», місто Горлівка, в якому проживає позивач ОСОБА_4 разом з дитиною ОСОБА_5 , є тимчасово окупованою територією України, що на думку суду, є певною перешкодою у здійсненні батьківських прав відповідачем у повному обсязі, починаючи з часу окупації.

Згідно листа Вітовського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 04 липня 2019 року №14033, на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження №39410537 з примусового виконання виконавчого листа №2-3599 від 09 грудня 2008 року про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_5 . Заборгованість по сплаті аліментів станом на 01 липня 2019 року відсутня. З березня 2019 року аліменти відраховуються щомісячно із заробітної плати боржника, яку він отримує у ТОВ «Південна Європейська будівельна компанія» (а.с.86).

Отже, станом день розгляду справи відповідач ОСОБА_2 не має заборгованості по сплаті аліментів на утримання сина та сплачує періодичні платежі.

Заявою від 31 січня 2019 року позивач ОСОБА_4 повідомила державного виконавця про відсутність у неї претензій до відповідача по заборгованості по аліментам і штрафним санкціям (а.с.70).

Суд не приймає позицію позивача та її представника про введення позивача в оману під час написання нею заяви про відсутність претензій до відповідача щодо заборгованості по аліментам і штрафним санкціям, оскільки вказане не підтверджено в судовому засіданні належними доказами.

При цьому ураховує, що відповідачем ОСОБА_2 на користь позивача 08 лютого 2019 року сплачено аліменти на утримання сина в сумі 60000,00 грн (а.с.71).

02 листопада 2018 року та 05 квітня 2019 року відповідач ОСОБА_2 , як батько ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 надав згоду на його тимчасовий виїзд з території проведення операції об`єднаних сил, та переміщення через та вздовж лінії зіткнення, переміщення через блок пости, а також на переміщення по території України та в зворотному напрямку, з метою відвідування родичів в період з 05 листопада 2018 року по 05 лютого 2019 року, з 10 квітня 2019 року по 10 квітня 2020 року, у супроводі його матері ОСОБА_4 , яка вживатиме усі залежні від неї заходи для безпечного перебування сина на цій території (а.с.81, 82).

Відповідач ОСОБА_2 позитивно характеризується як з місця проживання так і з місця роботи (а.с.84, 85).

Відповідно до заяви від 17 січня 2019 року відповідач ОСОБА_2 надав свою згоду на усиновлення свого малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 іншим чоловіком (а.с.20).

Як пояснив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , указана заява не свідчить про його відмову від батьківських прав, а лише свідчить про надання ним згоди на усиновлення, яку він має право відкликати в будь-який час, що він й бажає зробити.

Позиція представника позивача, що вказана заява пов`язана з заборгованістю по сплаті аліментів та попередньою домовленістю між сторонами про позбавлення відповідача батьківських прав є неприйнятною, оскільки не підтверджена жодними доказами.

Указане повністю спростоване відповідачем ОСОБА_2 , оскільки, як він пояснив у судовому засіданні, таких домовленостей з позивачем не існувало та не існує.

Отже, суд не може прийняти указану заяву від 17 січня 2019 року як підставу для позбавлення відповідача батьківських прав.

Згідно висновку Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області від 08 квітня 2019 року №1236/01-29/27-18, орган опіки та піклування вважає не доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.39-40).

Пленум Верховного Суду України в Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини, інших осіб, які незаконно їх утримують та інше) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ураховуючи викладене, оцінивши в сукупності докази по справі, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову, що є наслідком відмови в його задоволенні у повному обсязі, оскільки такий крайній захід впливу на відповідача, як позбавлення його батьківських прав, не відповідає інтересам малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та застосування такого заходу, в даному випадку, не є необхідним.

Судові витрати, у відповідності до частини 2 статті 141 ЦПК України покласти на позивача.

Керуючись статями 258, 259, 263, 265, 293, 294 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне рішення складено до 04 жовтня 2019 року.

СУДДЯ С.М. ГЛУБОЧЕНКО