КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/1854/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою представником ОСОБА_2, на рішення Подільського районного суду м. Києвав складі судді Гребенюк В.В., ухвалене в м. Київ 07 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договору іпотеки недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним. Позов мотивовано тим, що14 серпня 2008 року нею було укладено з ПАТ «ОТП Банк» договір іпотеки № РМ-SME 016/397/2008, який не відповідає ряду положень чинного законодавства України, зокрема його пункти 6.1, 5.4, 5.2, якими порушуються вимоги ст. 30 Конституції України, ст. ст. 3, 575, 587, 627 ЦК України та ст. 10 Закону України «Про іпотеку». На підставі вищевикладеного просила визнати недійсним договір іпотеки № РМ-SME 016/397/2008 від 14 серпня 2008 року.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року позов залишено без задоволення.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Подільського районного суду м. Києвавід 07 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що внесенням в іпотечний договір п. 6.1 на іпотекодавця покладається обов'язок укласти з іпотекодержателем додаткову угоду в разі надходження на адресу іпотекодателя пропозицій іпотекодержателя на укладення таких угод, відповідно до цього пункту іпотекодавець буде фактично змушений укласти будь-яку додаткову угоду, навіть таку, що може суттєво збільшувати його відповідальність, інакше у іпотекодержателя є право звернути стягнення на предмет іпотеки, що вносить суттєвий дисбаланс між правами та обов'язками сторін договору.

Судом першої інстанції проігноровано факт, що згідно п. 5.4 договору іпотеки іпотекодержатель наділяється правом здійснити дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, навіть якщо зобов'язання виконується в повному обсязі, з причин зменшення вартості предмета іпотеки, окрім випадків звичайного зносу, при умові звичайних коливань на ринку нерухомості. Тому даний пункт іпотечного договору виходить за рамки справедливості, добросовісності та розумності як загальних засад цивільного законодавства.

В пункті п. 5.2 іпотечного договору зазначається, що іпотекодавець зобов'язується в будь-який час протягом усього строку дії договору надавати безперешкодний прохід представникам іпотекодержателя з метою здійснення контролю за станом та умовами користування предметом іпотеки, що суперечить ст. 30 Конституції України та ст. 10 Закону України «Про іпотеку».

В п. 5.2 іпотечного договору зазначається, що іпотекодавець зобов'язується в день укладення цього договору передати іпотекодержателю на весь строк дії цього договору оригінал документу, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки. Даний пункт порушує права іпотекодавця як власника предмета іпотеки, так як документи, які підтверджують право власності, повинні зберігатись у власника нерухомості.

В п. 6.1 іпотечного договору зазначається, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов'язання (або відповідна його частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодавцем будь-якого з своїх обов'язків, передбачених цим договором та/або у випадку невиконання своїх обов'язків, передбачених кредитним договором. Вважає, що способи звернення стягнення на предмет іпотеки повинні бути більш ширшими, а не обмежуватися загальними визначеннями, має бути зазначено детальний опис способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також вказувала, що просила суд першої інстанції здійснити вивчення довіреностей посадових осіб відповідача, на підставі яких останні підписали укладені між сторонами угоди від імені відповідача. Вивчення довіреностей необхідно для встановлення відповідності даних довіреностей чинному законодавству України на момент підписання договорів між сторонами.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача щодо недійсності договору під час розгляду справи суду не надано.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, 14 серпня 2008 року ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» уклали договір іпотеки № РМ-SME 016/397/2008, за умовами якого для забезпечення і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов'язань, визначених у Статті 2 цього договору, іпотекодавець цим надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, визначене у Статті 3 цього договору, а саме квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і в подальшому - станом на день укладення іпотечного договору) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою

хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України (в редакції станом на момент укладення іпотечного договору) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим

актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду із позовом про визнання іпотечного договору недійсним, ОСОБА_1 посилалася на порушення його окремими пунктами вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, тобто з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Судом першої інстанції було надано належної оцінки кожній із обставин, на яку посилалася позивач як на підставу визнання недійсним договору від 14 серпня 2008 року.

Так, не погоджуючись із п. 6.1 іпотечного договору, ОСОБА_1 вказувала на те, що даним пунктом порушуються права іпотекодавця, передбачені ст. 627 ЦК України, яким визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в

укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; абзац 4 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом (статтю 55 доповнено частиною четвертою згідно із Законом № 661-VI від 12 грудня 2008 року).

При цьому позивач вважала, що в п. 6.1 іпотечного договору зазначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором та/або цим договором, в тому числі: (абзац 2) не укладанням з іпотекодержателем додаткового договору до кредитного договору протягом 15 календарних днів з моменту надходження на адресу іпотекодавця пропозиції банку щодо укладання таких додаткових договорів, а у випадку не укладання таких додаткових договорів - непогашення заборгованості за кредитним договором протягом 30 календарних днів з момент спливу 15-денного строку, що визначений сторонами як строк розгляду пропозиції.

Разом із тим, із тексту договору, наявного в матеріалах справи, тотожні примірники якого були надані обома сторонами у справі, вбачається, що в дійсності текст п. 6.1 іпотечного договору виглядає наступним чином: «6.1. Вимоги, що задовольняються із вартості Предмета Іпотеки. За рахунок Предмета Іпотеки Іпотекодержатель може задовольнити такі вимоги (далі - «Фактичні Вимоги»): (а) всі Боргові Зобов'язання, не сплачені Іпотекодавцем, в тому числі заборгованість по незабезпеченим кредитам отриманим від Іпотекодержателя; (б) вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням Іпотекодавцем його зобов'язань за цим Договором, а також всіх фактичних витрат, понесених Іпотекодержателем у зв'язку із реалізацією його прав за цим Договором».

Отже, судом першої інстанції здійснено належний висновок, що п. 6.1 статті 6 договору іпотеки не містить вищенаведених положень, які, на думку позивача, мали б бути підставою для визнання його недійсним.

Іншою підставою для визнання недійсним іпотечного договору ОСОБА_1 вважала невідповідність п. 5.4 іпотечного договору вимогам п. 2 ст. 587 ЦК України, відповідно до якого заставодавець, який володіє предметом застави, у разі втрати, псування, пошкодження або знищення заставленого майна з його вини зобов'язаний замінити або відновити це майно, якщо інше не встановлено договором, та те, що даний пункт іпотечного договору виходить за межі справедливості, добросовісності та розумності як загальних засад цивільного законодавства, визначених в п. 6 ст. 3 ЦК України.

При цьому позивач як у позові, так і в апеляційній скарзі вважала, що за змістом п. 5.4 іпотечного договору іпотекодержатель наділяється правом здійснити дострокове стягнення на предмет іпотеки, навіть якщо зобов'язання виконується в повному обсязі, з причин зменшення вартості предмета іпотеки, втрати початкової ліквідності, окрім випадків звичайного зносу. Таким чином, за цим пунктом іпотекодержатель може достроково звернути стягнення на предмет іпотеки навіть при умові звичайних коливань на ринку нерухомості, через які предмет іпотеки може втратити в своїй ринковій вартості, відповідно до чого його ціна зменшиться і іпотекодержатель зможе застосувати умови п. 3.1.5 для дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи з того, що вартість предмета іпотеки стала нижчою за вартість, визначену сторонами в договорі іпотеки.

Разом із тим, із тексту іпотечного договору від 14 серпня 2008 року вбачається, що в дійсності текст п. 5.4 іпотечного договору виглядає наступним чином: «5.4. Наслідки втрати чи пошкодження Предмета Іпотеки. У разі знищення, втрати чи пошкодження Предмета Іпотеки або його частини із будь-яких причин, при якому вартість Предмета Іпотеки на ринку нерухомості зменшується порівняно з тою, яка існує на дату укладення цього Договору, Іпотекодавець зобов'язаний, за вибором Іпотекодержателя: (а) за свій кошт і в строки, погоджені із Іпотекодержателем, відновити Предмет Іпотеки до такого технічного і експлуатаційного стану, який існує на дату укладення цього Договору; (б) замінити Предмет Іпотеки іншим предметом Іпотеки тієї ж або вищої вартості; (в) повністю сплатити всі несплачені Боргові Зобов'язання негайно або в строк, визначений Іпотекодержателем, в тому числі шляхом реалізації Предмету Іпотеки; або (г) здійснити встановлену іпотекодержателем комбінацію дій, зазначених у пп. (а) - (в) вище».

Отже, за умовами п. 5.4 іпотечного договору негативні для іпотекодавця наслідки у вигляді можливості звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо він не відновить предмет іпотеки, не замінить його іншим предметом іпотеки або не сплатить всі несплачені боргові зобов'язання, настають лише у разі знищення, втрати чи пошкодження з будь-яких причин, що узгоджується із вимогами ч. 2 ст. 587 ЦК України, на яку посилалася позивач, і зазначеним пунктом не передбачено настання цих наслідків у випадку лише коливань на ринку нерухомості, через які предмет іпотеки може втратити в своїй ринковій вартості.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено правомірний висновок, що зміст п. 5.4 іпотечного договору не містить вказаних позивачем умов для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Не погоджуючись із змістом п. 5.2 іпотечного договору, ОСОБА_1 в позові та апеляційній скарзі посилалася на те, що за його умовами іпотекодавець зобов'язується в будь-який час протягом усього строку дії договору надавати безперешкодний прохід представникам іпотекодержателя з метою здійснення контролю за станом та умовами користування предметом іпотеки, а також що іпотекодавець зобов'язується в день укладення цього договору передати іпотекодержателю на весь строк дії цього договору оригінал документу, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки.

На думку позивача, такі умови договору порушують ст. 30 Конституції України, відповідно до якої не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду; абзацу 3 ст. 10 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої іпотекодержатель має право у будь-який час протягом строку дії іпотечного договору за умови попереднього письмового повідомлення іпотекодавця перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та користування предметом іпотеки. Проведення іпотекодержателем зазначеної перевірки не повинно призупиняти користування предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення або іншим чином порушувати права іпотекодавця чи іншої особи, в тимчасовому користуванні якої знаходиться предмет іпотеки; п. 1 ст. 575 ЦК України, відповідно до якої іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; абзац 1 ст. 9 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).

Разом із тим, із тексту іпотечного договору від 14 серпня 2008 року вбачається, що в дійсності текст п. 5.2 іпотечного договору виглядає наступним чином: «5.2. Утримання і збереження Предмета Іпотеки. Протягом всього терміну дії цього Договору Іпотекодавець зобов'язаний: а) своєчасно здійснювати всі дії (у т.ч. всі ремонтні, відновлювальні та профілактичні роботи) для забезпечення справного технічного та експлуатаційного стану Предмета Іпотеки, який повинен бути не гіршим від того, що існує на дату укладення цього договору, за винятком звичайного природного зносу; b) утримуватись від, і не допускати вчинення будь-якою третьою особою, будь-яких дій, які можуть призвести до погіршення технічного чи експлуатаційного стану Предмета Іпотеки, його пошкодження, руйнування, або втрати, чи зниження його вартості на ринку нерухомості, а також своєчасно повідомляти Іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану Предмета Іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права Іпотекодержателя за цим Договором; с) не відчужувати Предмет Іпотеки (або будь-яку його частину) будь-якій третій особі без отримання попередньої письмової згоди Іпотекодержателя на таке відчуження; d) без отримання письмової згоди Іпотекодержателя не створювати і не допускати існування будь-якої Іпотеки (застави), оренди (суборенди), заборони відчуження, арешту чи іншого обтяження стосовно Предмета Іпотеки; е) своєчасно повідомляти про існування Іпотеки, створеної за цим Договором, кожну третю особу, із якою Іпотекодавець має, або має намір укласти, будь-який правочин стосовно будь-якої частини Предмета Іпотеки, або відносно якої Іпотекодавець є чи стає будь-яким іншим чином зобов'язаним стосовно будь-якої частини Предмета Іпотеки; f) без зволікань повідомляти Іпотекодержателя про претензії будь-якої третьої сторони стосовно будь-якої частини Предмета Іпотеки, і вчиняти всі такі дії для захисту Предмета Іпотеки проти таких претензій і для забезпечення чинності і пріоритетності прав Іпотекодержателя стосовно Предмета Іпотеки, які є необхідними чи бажаними в даній ситуації, а також яких може вимагати іпотекодержатель; g) негайно повідомляти Іпотекодержателя про зміну документів, що стосуються Предмету Іпотеки; h) у випадку, якщо Предмет Іпотеки відноситься до житлового фонду: 1) не прописувати (не реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб на території (площі) Предмета Іпотеки, без попередньо отриманої на те письмової згоди Іпотекодержателя; 2) у випадку звернення Іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки Іпотекодавець, на письмову вимогу Іпотекодержателя, зобов'язаний забезпечити звільнення Предмета Іпотеки всіма мешканцями протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання відповідної вимоги; і) не здійснювати будь-яке перепланування чи реконструкцію Предмета Іпотеки без попередньо отриманої на те письмової згоди Іпотекодержателя, а також всіх передбачених законодавством дозволів уповноважених органів; j) у разі порушення Іпотекодавцем будь-яких із його зобов'язань за ст. 5 цього договору, Іпотекодержатель має право на негайне виконання Іпотекодавцем Боргових Зобов'язань за рахунок звернення стягнення на Предмет Іпотеки».

Таким чином, наведені позивачем в позові та апеляційній скарзі положення у п. 5.2 ст. 5 договору іпотеки як щодо зобов'язання надавати безперешкодний прохід представникам іпотекодержателя з метою здійснення контролю за станом та умовами користування предметом іпотеки, так і щодо зобов'язання в день укладення цього договору передати іпотекодержателю на весь строк дії цього договору оригінал документу, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки - взагалі відсутні.

Також позивач не погоджувалася із змістом п. 6.1 іпотечного договору, абзац 1 якого, на її думку, визначав, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов'язання (або відповідна його частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодавцем будь-якого з своїх обов'язків, передбачених цим договором та/або у випадку невиконання своїх обов'язків, передбачених кредитним договором.

Посилаючись на зміст п. 4 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», ОСОБА_1 вказувала, що способи звернення стягнення на предмет іпотеки повинні бути більш ширшими, а не обмежуватись загальними визначеннями. Повинен зазначатись детальний опис способу звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з істотних умов він може бути визнаний недійсним.

Разом із тим, згідно змісту п. 6.1 чинного іпотечного договору, він взагалі не містить положень щодо підстав звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки, як вже було встановлено, ним регулюються вимоги, що задовольняються із вартості предмета іпотеки.

Апеляційний суд враховує, що способи звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання фактично визначені п. 6.4 іпотечного договору.

Крім того, посилаючись на відсутність, на її думку, в іпотечному договорі детального переліку способів звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач не обґрунтувала, яким чином це порушує її права, свободи та інтереси, враховуючи, що визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки не відноситься до істотних умов іпотечного договору, встановлених ст. 18 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необхідності вивчення довіреностей посадових осіб відповідача, оскільки клопотань щодо витребування цих довіреностей в суді першої та апеляційної інстанції позивачем не заявлялося, і вимог про скасування іпотечного договору з підстав його укладення неповноважними особами також не пред'являлось.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов ОСОБА_1 не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи і не підлягав задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності умов п. п. 6.1, 5.4, 5.2 вимогам ЦК України, Конституції України, Законам України «Про іпотеку» та «Про банки і банківську діяльність» ґрунтуються на перекручуванні і усвідомленій підміні змісту умов договору, помилковому тлумаченні норм матеріального права, зводяться до переоцінки доказів, дублюванні доводів позовної заяви та незгоди із рішенням суду першої інстанції, зміст якого взагалі не враховано в апеляційній скарзі, та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд враховує, що відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до суду першої інстанції (а. с. 43 - 44), однак, оскільки в позові відмовлено в зв'язку із його недоведеністю, підстави для розгляду цієї заяви у суду були відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.