Номер провадження: 22-ц/813/2992/19
Номер справи місцевого суду: 501/1019/17
Головуючий у першій інстанції Максимович Г.В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 501/1019/17

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Чорноморська міська рада Одеської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Чорноморської міської ради Одеської області про визнання права власності, заапеляційною скаргою заступника прокурора Одеської області на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухвалене у складі судді Максимович Г.В. 20 червня 2017 року,

встановив:

У травні 2017 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на реконструйовану будівлю літ. А, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , загальною площею - 333,6 кв. м., яка складається в цілому з приміщень: 1. приміщення магазину, площею - 17,8 кв. м.; 2. приміщення магазину, площею - 10,3 кв. м.; 3. Санвулоз, площею 2,1 кв.м.; 4. Коридор, площею - 12,9 кв. м.; 5. Житлова, площею - 14,3 кв. м.; 6. санвузол, площею - 3,1 кв. м.; 7. житлова, площею - 14,4 кв. м.; 8. санвузол, площею - 3,3 кв. м.; 9. житлова, площею - 14,3 кв. м.; 10. санвузол, площею - 3,3 кв. м.; 11. житлова, площею - 14,1 кв. м.; 12. санвузол, площею - 3,4 кв. м.; 13. Житлова, площею - 18,9 кв. м.; 14. санвузол, площею - 3,7 кв. м.; 15. житлова, площею - 18,7 кв. м.; 16. санвузол, площею - 3,7 кв. м.; 17. житлова, площею - 19,4 кв. м.; 18. санвузол, площею - 3,7 кв. м.; 19. житлова, площею - 19,6 кв. м.; 20. санвузол, площею - 3,6 кв. м.; 21. житлова, площею - 12,4 кв. м.; 22. санвузол, площею - 2,5 кв. м.; 23. житлова, площею - 12,4 кв. м.; 24. Санвузол, площею - 2,5 кв. м.; 25. житлова, площею - 12,1 кв. м.; 26. санвузол, площею - 2,6 кв. м.; 27. житлова, площею - 12,8 кв. м.; 28. санвузол, площею - 2,5 кв. м.; 29. житлова, площею - 12,7 кв. м.; 30. санвузол, площею - 2,5 кв. м.; 31. житлова, площею - 12,8 кв. м.; 32. санвузол, площею - 2,5 кв. м.; - тераси, площею - 19,5 кв. м. та будівлі літ. Б, загальною площею - 50,3 кв. м., яка складається в цілому з приміщень: 1 - кухня, площею - 15,3 кв. м., 2 їдальні, площею - 33,8 кв. м., 3 санвузла, площею - 1,2 кв. м..

В обґрунтуванні своїх позовних вимог, позивач вказує, що їй на праві власності належить будівля їдальні, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 . Земельна ділянка знаходиться у її користування на праві оренди Вона здійснила реконструкцію вказаної будівлі. Отримати правовстановлюючі документи на реконструйовану будівлю можливо лише у судовому порядку (а. с. 3 5).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 червня 2017 р. вищевказаний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на реконструйовану будівлю літ. А, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , загальною площею - 333,6 кв. м., яка складається в цілому з приміщень: 1. приміщення магазину, площею - 17,8 кв. м.; 2. приміщення магазину, площею - 10,3 кв. м.; 3. Санвулоз, площею 2,1 кв.м.; 4. Коридор, площею - 12,9 кв. м.; 5. Житлова, площею - 14,3 кв. м.; 6. санвузол, площею - 3,1 кв. м.; 7. житлова, площею - 14,4 кв. м.; 8. санвузол, площею - 3,3 кв. м.; 9. житлова, площею - 14,3 кв. м.; 10. санвузол, площею - 3,3 кв. м.; 11. житлова, площею - 14,1 кв. м.; 12. санвузол, площею - 3,4 кв. м.; 13. Житлова, площею - 18,9 кв. м.; 14. санвузол, площею - 3,7 кв. м.; 15. житлова, площею - 18,7 кв. м.; 16. санвузол, площею - 3,7 кв. м.; 17. житлова, площею - 19,4 кв. м.; 18. санвузол, площею - 3,7 кв. м.; 19. житлова, площею - 19,6 кв. м.; 20. санвузол, площею - 3,6 кв. м.; 21. житлова, площею - 12,4 кв. м.; 22. санвузол, площею - 2,5 кв. м.; 23. житлова, площею - 12,4 кв. м.; 24. Санвузол, площею - 2,5 кв. м.; 25. житлова, площею - 12,1 кв. м.; 26. санвузол, площею - 2,6 кв. м.; 27. житлова, площею - 12,8 кв. м.; 28. санвузол, площею - 2,5 кв. м.; 29. житлова, площею - 12,7 кв. м.; 30. санвузол, площею - 2,5 кв. м.; 31. житлова, площею - 12,8 кв. м.; 32. санвузол, площею - 2,5 кв. м.; - тераси, площею - 19,5 кв. м. та будівлі літ. Б, загальною площею - 50,3 кв. м., яка складається в цілому з приміщень: 1 - кухня, площею - 15,3 кв. м., 2 їдальні, площею - 33,8 кв. м., 3 санвузла, площею - 1,2 кв. м..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 здійснила реконструкцію будівлі їдальні, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яку вона орендує. Договір оренди передбачає, що земельна ділянка надана для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування (а. с. 59 - 62).

Заступник прокурора Одеської області в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що єдиною підставою для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості на підставі рішення суду може бути - надання земельної ділянки під вже збудоване майно. Позивачка провела самочинну реконструкцію об`єкта нерухомості.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кузнєцова Л.О. представник ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечує. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Оскаржуване рішення просить залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача посилається на те, що власник або користувач земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У поясненнях на вказаний відзив на апеляційну скаргу заступник прокурора Одеської області заперечує проти доводів викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу задовольнити. Оскаржуване рішення скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вищенаведеного позову. Зазначає, що судом першої інстанції визнано право власності за позивачем на вищевказане майно всупереч ч. 3 ст. 376 ЦК України.

Прокурор у судовому засіданні підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги. Також підтримала доводи та вимоги пояснень на вказаний відзив на апеляційну скаргу.

Адвокат Кузнєцова Л.О. представник ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. Оскаржуване рішення просила залишити без змін. Підтримала доводи та вимоги відзиву на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість інших учасників справи про її розгляд, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї та пояснень на цей відзив, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів невірно встановив обставини по справі, дійшов неправильного вищезазначеного висновку про задоволення вищенаведеного позову. Висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 16, 328, 331, 335, 376, 392 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить будівля їдальні, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 26.06.2015 р. (а. с. 10 - 13), копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 14 - 15).

Земельну ділянку за адресою - АДРЕСА_1 , на якій розташована будівля їдальні позивач орендує, що підтверджується копією договору оренди землі №105 від 02.11.2016 р., який укладений між Чорноморською міською радою Одеської області та ОСОБА_1 (а. с. 22 - 27), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а. с. 29), актом прийому-передачі земельної ділянки (а. с. 31).

Відповідно до статті 3 ЦПК України в редакції 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою та другою статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частин першої та другої статті 376 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 24 червня 2015 року в справі № 6-318цс15, від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15, від 16 січня 2019 року в справі № 61-571св17.

Відповідно до частини третьої статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що спірне нерухоме майно не прийнято до експлуатації, а тому не є новоствореним в розумінні статті 331 ЦК України, що також виключає можливість визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

З урахуванням вищенаведеного безпідставними є доводи відзиву на апеляційну скаргу щодо законності визнання рішенням суду права власності за ОСОБА_1 на вказану будівлю.

Апеляційний суд приходить до висновку, з огляду на наведене вище, що суд першої інстанції, пославшись на вищевказаний договір оренди земельної ділянки, наданої для обслуговування будівлі їдальні, а не під нове самочинно збудоване майно, невірно застосував положення ч. 1 ст. 376 ЦК України, помилково послався на приписи ст. 392 ЦК України, через що дійшов невірного висновку про наявність підстав для визнання права власності на вказану реконструйовану будівлю.

Таким чином, апеляційна скарга заступника прокурора Одеської області є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за вищевказаного обґрунтування.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат. На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь прокуратури Одеської області понесені нею та документально підтверджені судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 6 315 грн..

Керуючись ст. ст. 367, 368, 370, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області задовольнити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 червня 2017 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Чорноморської міської ради Одеської області про визнання права власності відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Одеської області судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 6 315 (шість тисяч триста п`ятнадцять) грн. 00 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 03 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе