ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/1406/17 Номер провадження 22-ц/814/31/19Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю.А. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайнного суду Полтавської області від 24 листопада 2017 року ухваленого під головуванням судді Іващенка Ю.А. о 16 год. 16 хв. (дані про складення повного тексту рішення відсутні) по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи - Служби у справах дітей Виконавчого комітету Лубенської міськрайонної ради, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третьої особи - Служби у справах дітей Виконавчого комітету Лубенської міськрайонної ради, про визначення місця проживання дитини.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом в якому зазначав, що перебував з відповідачкою у шлюбі і має з нею спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У зв'язку із розірванням шлюбу і припиненням сімейного життя із відповідачкою просив визначити місце проживання неповнолітньої дитини разом з ним за адресою: АДРЕСА_1

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому зазначала, що донька на момент подачі позову проживає разом з нею. Вважає, що виняткові обставини для розлучення дитини з матір'ю відсутні, а тому просила суд визначити місце проживання дочки разом з нею за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640 грн.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 24 січня 2018 року рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 листопада 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22 серпня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову апеляційного суду Полтавської області від 24 січня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з посиланням в постанові на те, що суд апеляційної інстанції обмежився помилковим посиланням на принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року, не перевірив доводів апеляційної скарги щодо наявності або відсутності підстав для застосування ст. 161 СК України, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, для визначення місця проживання дитини з матір`ю.

В апеляційному порядку рішення місцевого суду оскаржив ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинами справи, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким його позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Вважає, що висновок суду першої інстанції про пріоритетність визначення місця проживання дитини із матір'ю не узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, який наголошує на рівності батьків у спорах про опіку над дитиною. Крім того, зазначав, що судом не було надано оцінки показам свідків, акту обстеження житлово-побутових умов від 22 червня 2017 року, а також тій обставині, що відповідачка не має постійної роботи і стабільного доходу.

Сторони будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи до суду не з`явились.

Матеріалами справи підтверджено, що сторонам по справі, третій особі, їх представникам повідомлено про день та час слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з"явились в судове засідання.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Так, скасовуючи постанову Апеляційного суду Полтавської області від 24 січня 2018 року суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційним судом не перевірено наявність або відсутність підстав для застосування ст. 161 СК України крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, для визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Місцевим судом вірно встановлено, що 17.12.2011 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 травня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

При розірванні шлюбу місце проживання їх доньки не визначалося.

Донька сторін проживала з батьком до червня 2017 року після чого примусово була вилучена матір`ю, з липня 2017 року по вересень 2017 року донька знову проживала з батьком за своїм бажанням та зі згоди матері, в подальшому знову примусово була вилучена матір`ю та проживала з нею.

Місцевим судом вірно встановлено, що малолітня дочка сторін на час розгляду справи поживає за адресою вул. Гайдара,14 у с. Вишневе, Оржицького району Полтавської області разом із матір`ю.

Відповідно до довідки від 16 листопада 2017 року, ОСОБА_3 працює на посаді дояра з 03 листопада 2017 року (а.с. 116).

Згідно до виробничої характеристики ОСОБА_2, останній працює у ТОВ «Лубенський молочний завод» водієм автотранспортних засобів транспортної служби з 01 червня 2017 року (а.с. 115).

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Лубенської міської ради від 21 червня 2017 року № 7 рекомендовано виконавчому комітету тимчасово визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 до вирішення питання в суді.

Рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради від 29 червня 2017 р. № 166 тимчасово визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 разом із матір'ю ОСОБА_3 за місцем її проживання АДРЕСА_1 до вирішення справи судом.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 06 листопада 2017 року визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Лубенської міської ради від 29 червня 2017 року № 166.

Відповідно до висновку Лубенської міської ради від 19 січня 2018 року як батьком дитини - ОСОБА_2, так і матір'ю - ОСОБА_3 створено належні умови для проживання та всебічного розвитку дитини.

Задовольнивши зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 місцевий суд з посиланням на Декларацію прав дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року вважав, що по справі немає підстав, які б унеможливлювали передачу дитини на проживання разом з матір'ю, а також виняткових обставин, за яких дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком місцевого суду оскільки він не відповідає нормам процесуального та матеріального права.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.( стаття 155 СК України).

Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов'язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини , сім'ї, свого народу та Батьківщини.

Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті.Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків.

Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Апеляційним судом вживалися заходи щодо повного та всебічного розгляду справи, а саме було зобов'язано орган опіки та піклування виконавчого комітету Лубенської міської ради та Оржицьку районну державну адміністрацію надати висновок щодо вирішення спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області від 04.10.2018 року щодо місця проживання малолітньої дитини визначено, що для малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, як батьком ОСОБА_2 так і матір`ю ОСОБА_3, створено належні умови для проживання та всебічного розвитку дитини.

З висновку Оржицької районної державної адміністрації Полтавської області від 23.10.2018 року про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 вбачається, що комісія дійшла висновку, що оскільки виняткові обставини для розлучення дитини з матір`ю відсутні, виходячи з інтересів малолітньої дитини доцільним буде залишити проживати її з матір`ю ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 86)

Таким чином, вбачається, що і батько і мати ведуть нормальний спосіб життя і можуть створити дитині сприятливі та необхідні умови для розвитку і життя дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв,язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по- перше у якнайкращих інтересах дитини бeде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по - друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі що не є неблагополучним ( MAMGHUR v UKRAINE, № 10383/09, & 100, ЕСПЛ , від 16.07.2015 р.)

Апеляційний суд враховує, що сторони фактично досягли згоди про місце проживання дитини, що підтверджено копією нотаріально посвідченого договору від 25.01.2019 року про участь у вихованні та утриманні дитини, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, з якого вбачається, що сторони вирішили питання про місце проживання дитини та участь у вихованні та утриманні дитини( а.с.157-158).

Мирне врегулювання спору відповідає інтересам дитини для її морального формування, забезпечення її усім необхідним для розвитку.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов'язком батьків діяти в її інтересах.

За таких обставин, враховуючи мирне врегулювання спору, що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору від 25.01.2019 року про участь у вихованні та утриманні дитини, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, з якого вбачається, що сторони вирішили питання про місце проживання дитини та участь у вихованні та утриманні дитини( а.с.157-158) колегія суддів пригодить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Таким чином рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення первісних і зустрічних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову на відповідача.

Згідно п.36 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_3 слід стягнути судовий збір сплачений ОСОБА_2 за подачу позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги у розмірі 50% - 1312 грн., та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 50% - 320 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лубенського міськрайнного суду Полтавської області від 24 листопада 2017 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи - Служби у справах дітей Виконавчого комітету Лубенської міськрайонної ради, про визначення місця проживання дитини задовольнити частково.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третьої особи - Служби у справах дітей Виконавчого комітету Лубенської міськрайонної ради, про визначення місця проживання дитинизадовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, як місце проживання матері ОСОБА_3 так і місце проживання батька ОСОБА_2 потижнево.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1312 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3судовий з бір у розмірі 320 грн.

В іншій частині вимог за первісним та зустрічним позовом відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді: С.А. Гальонкін

Г.Л. Карпушин

З оригіналом згідно:

суддя Л.М. Хіль