Житомирський апеляційний суд
Справа №275/999/17 Головуючий у 1-й інст. Лівочка Л. І.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 275/999/17 за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Брусилівська районна аптека № 13» Брусилівської селищної ради, Брусилівської районної ради Житомирської області, Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання приміщення житловим та визнання права власності на житлову площу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2018 року, ухвалене суддею Лівочка Л.І. в смт Брусилів

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом та просили визнати приміщення, в якому вони проживають, житловим та визнати на нього право власності за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтували тим, що під час будівництва приміщення аптеки, яке розташовано по АДРЕСА_1, відповідно до будівельного паспорту, була передбачена 3-х кімнатна квартира загальною площею 83,81 кв.м для завідуючого аптекою. Спірне помешкання було виділене позивачу, як завідувачу аптеки № 13 в селі Брусилів Коростишівського району Житомирської області, та членам його сім'ї для проживання, видано на нього ордер. Іншим житлом ОСОБА_2 не забезпечувався, як особа, направлена у порядку розподілу на роботу в іншу місцевість, згідно абз. 4 ст. 46 ЖК України. 02.03.2016 р. ОСОБА_2 звільнився з посади у зв'язку із досягненням пенсійного віку та виходом на пенсію.

З 2008 року позивач намагається скористатися своїм правом на приватизацію житла. Проте органи державної влади та місцевого самоврядування відмовляють ОСОБА_2 у реалізації його права, посилаючись на суперечливі підстави. У відповідях стверджується що житло, яке займає ОСОБА_2 не є службовим житлом, або житлом взагалі. Брусилівська районна державна адміністрація відхилила заяву ОСОБА_2 з посиланням на те, що дані житлові приміщення, в тому числі і як службові не перебувають на обліку та балансі Брусилівської РДА. Брусилівська селищна рада, як нібито власник майна - аптеки, також відмовила у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про приватизацію житла, у якому він проживає, з тих підстав, що селищна рада як орган місцевого самоврядування, не має повноважень з ведення обліку службового житла, а також з питань включення чи виключення із числа службових жилих приміщень. Також додатково повідомлялось, що розподіл приміщення, що стоїть на балансі КП «Брусилівська районна аптека №13» Брусилівської селищної ради із виділенням окремої частини площею 83,13 кв.м і присвоєнням окремої адреси не здійснювалось.

Позивачі зазначили, що більше десяти років безперервно проживають та утримують приміщення квартири за адресою вул. Митрополита Іларіона, 13 в смт Брусилів загальною площею 78.1 кв.м за відсутності будь-яких документів на підтвердження правомірності вселення, що в сукупності свідчить про постійне, безперервне та відкрите користування нерухомим майном, яке не порушує прав інших осіб та дає підстави визнання за ними права власності на вказане приміщення за набувальною давністю.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирскької області від 24 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. В обґрунтування скарги, зокрема, зазначив, що судом не було надано належної правової оцінки доказам, які надавались сторонами: розпорядженню голови Брусилівської райради від 30.12.1997 № 283; витягу із будівельного паспорту; витягу з технічного паспорту на будинок № 13 по. вул. Митрополита Іларіона в смт Брусилів; розпорядженню голови Брусиліськуої РДА Житомирської області від 30.12.1997 №284, ордеру №32 від 23.01.1998 р. на заселення до службового приміщення. Вважає, що суд безпідставно не встановив ту обставину, що заселення позивача та членів його сім'ї до спірного помешкання відбулось саме у 1995 році, але без відповідних документів, а розпорядження Брусилівської РДА №284 про надання житлу статусу службового було видано лише 30.12.1997 р., тобто через два роки після проживання позивача і його сім'ї в квартирі. Так само суд не дослідив ту обставину, що 3-х кімнатна квартира для завідувача аптеки на баланс Центральної районної аптеки №13 смт Брусилів чи будь-якої іншої установи не приймалась, отже і у власності не перебувала. Судом не з'ясовано та не витребувано правовстановлюючого документа на приміщення аптеки, доказів проведення державної реєстрації.

Відповідачі не скористалися своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні позивачі та їх представник, адвокат Свиридовський О.А., вимоги викладені в позовній заяві та апеляційній скарзі підтримали, з зазначених підстав, просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ґрунтується на вимогах закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Згідно з ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Брусилівської районної ради народних депутатів Житомирської області від 13.03.1991 р. № 63 було утворено Брусилівську центральну районну аптеку № 13 та наділено її правами юридичної особи. Позивач ОСОБА_2 в 1979 році був направлений на роботу завідувачем аптеки № 13 в с.Брусилів Коростишівського району Житомирської області, яка на теперішній час є комунальним підприємством «Брусилівська районна аптека № 13» та розташована за адресою: вул.М.Іларіона, 13 в смт Брусилів Житомирської області, де пропрацював до 2016 року.

Розпорядженням голови Брусилівської районної ради народних депутатів від 30.06.1995 р. № 95 «Про затвердження актів державної приймальної комісії» затверджено акти державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію новозбудованої аптеки в смт Брусилів та передано її на баланс центральній районній аптеці № 13.

Розпорядженням голови Брусилівської районної ради від 30.12.1997 р. № 283 «Про внесення доповнень до розпорядження голови районної ради від 30.06.1995 р. № 95 доповнено п.1 розпорядження словами «та 3-х кімнатну квартиру загальною площею 83,81 кв.м. для завідуючого аптекою».

Розпорядженням голови Брусилівської районної державної адміністрації Житомирської області від 30.12.1997 р. № 284 «Про службове житло для завідуючого районною аптекою №13» присвоєно статус службового житла 3-х кімнатній квартирі, загальною площею 83,81 кв.м., що знаходиться в приміщенні центральної районної аптеки № 13 та надано вказівку виконкому Брусилівської селищної ради видати завідуючому центральної районної аптеки ОСОБА_2 належним чином оформлений ордер, який дає право на вселення до вищевказаної квартити.

23.01.1998 p. виконкомом Брусилівської селищної ради ОСОБА_2 разом із родиною у складі: дружини - ОСОБА_3, сина - ОСОБА_5, дочки- ОСОБА_6 видано ордер №32 на заселення до службового житлового приміщення на підставі розпорядження голови Брусиліської райдержадміністрації від 30.12.1997 р. № 284.

02.03.2016 р. ОСОБА_2 звільнений з посади у зв'язку з досягненням пенсійного віку та виходом на пенсію.

Відповідно до технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1, який було виготовлено на замовлення позивача, проведено технічну інвентаризацію приміщення №4 на другому поверсі будинку, яке займають позивачі: сходова клітина - 14,2 кв.м; коридор -10,0 кв.м.; ванна - 2,1 кв.м.; туалет -1,0 кв.м.; кухня - 5,5 кв.м.; житлова кімната -9,6 кв.м.; житлова кімната - 16,8 кв.м.; житлова кімната -33,1 кв.м. та встановлено, що загальна площа приміщення квартири, яке займає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є не 83,13 кв.м , а 78.1 кв. м.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 03.11.2017 р. встановлена ринкова вартість квартири у розмірі 175700,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира не зареєстрована та не виділена від цілісного майнового комплексу, позивачі знають, що майно перебуває і перебувало у власності органу місцевого самоврядування. Суд зазначив у своєму рішенні, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно статті 47 Конституції України кожен громадянин має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

При цьому, на заяву ОСОБА_2 про бажання скористатись своїм правом приватизації житла, у якому він проживає, Брусилівською районною радою Житомирської області було відмовлено, з тих підстав, що спірне приміщення є невід'ємною частиною комунального підприємства «Брусилівська районна аптека №13» з усіма надвірними будовами (котельня, гараж), земельна ділянка закріплена за підприємством. Брусилівською райдержадмінстрацію повідомлено, що житлове приміщення, розташоване на другому поверсі Брусилівської районної аптеки № 13 не перебуває на обліку та балансі Брусилівської районної державної адміністрації і як службове житло не обліковується. Брусилівською селищною радою повідомлено про відсутність у них, як у органу місцевого самоврядування, повноважень з ведення обліку службового житла, а також з питань включення та виключення із числа службових приміщень. Також повідомлялось, що розподіл приміщення, що стоїть на балансі КП «Брусилівська районна аптека № 13» Брусиліської селищної ради із виділенням окремої частини площею 83,13 кв.м і присвоєнням окремої адреси не здійснювалось. (а.с.14, 15, 25 т.1). Разом з тим, матеріали справи не містять будь-яких доказів про перебування спірної квартири на час розгляду справи на балансі будь-якого підприємства, установи, організації.

У відповідності до ст. 4 ЖК України жилі будинки, також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють Житловий фонд.

Між тим, відповідно до 379 ЖК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно наказу Державного комітету з будівництва та архітектури «Державні будівельні норми України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005» від 18.05.2005 № 80 - житловим приміщення є опалюване приміщення, розташоване у надземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-епідеміологічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізуючого випромінювання.

Згідно паспорту КП «Брусилівська районна аптека № 13» від 12.07.2016 р. та поетажного плану будівлі аптеки видно, що в приміщенні аптеки площа приміщення на 2-му поверсі, яке облаштоване окремим входом, є квартирою і складає 78,1 кв.м, а також має всі ознаки житлового приміщення, з яких площа житлових приміщень складає 59,5 кв.м.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині встановлення факту визнання спірного помешкання житлом є безпідставними та необґрунтованими, оскільки матеріалами справи і наданими доказами підтверджено, що приміщення на другому поверсі КП «Брусилівська районна аптека № 13» є квартирою.

За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

З системного аналізу вказаної статті вбачається, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Відповідно до ч.1 ст. 356 , ч.1 ст. 357 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Однак, суд першої інстанції, відмовляючи в іншій частині позову не врахував положення ст.10 ЦПК України, відповідно до якої, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Під час розгляду справи судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сім'я ОСОБА_2 більше двадцяти років безперервно проживає та утримує приміщення на 2-му поверсі КП «Брусилівська районна аптека № 13» загальною площею 78,1 кв.м, вважаючи його своїм житлом. З 2008 року позивачі намагаються скористатися своїм правом на отримання даного житла у власність, проте органи державної влади та місцевого самоврядування відмовляють ОСОБА_2 у реалізації даного права. Вказані обставини в сукупності свідчить про постійне, безперервне та відкрите користування нерухомим майном, яке не порушує прав інших осіб та дає підстави суду для визнання за ними права власності на вказані приміщення, оскільки інший спосіб захисту порушеного права у позивачів відсутній.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового про часткове задоволення позову про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності по Ѕ частці за кожним на житлове приміщення загальною площею 78,2 кв.м, що розташоване на другому поверсі в приміщенні аптеки по АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачів підлягає стягненню сума понесених судових витрат в розмірі по 1464,17 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Брусилівська районна аптека № 13» Брусилівської селищної ради, Брусилівської районної ради Житомирської області, Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання приміщення житловим та визнання права власності на житлову площу задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності по Ѕ частці за кожним на нерухоме майно, а саме: приміщення, загальною площею 78,2 кв.м, що розташоване на другому поверсі в приміщенні аптеки по АДРЕСА_1 та складається: з коридора, площею 10,2 кв.м; ванної кімнати, площею 2,1 кв.м; туалету, площею 1,0 кв.м; кухні, площею 5,5 кв.м; житлової кімнати, площею 9,6 кв.м; житлової кімнати, площею 16,8 кв.м.; житлової кімнати, площею 33,1 кв.м.

У задоволені решти вимог відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Брусилівська районна аптека № 13» Брусилівської селищної ради, Брусилівської районної ради Житомирської області, Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1464,17 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 березня 2019 року.

Головуючий Судді