ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 756/4285/14-ц

провадження № 61-2287св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., ТітоваМ. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_7,

відповідач - Публічне акціонерне товариство трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_49, ОСОБА_50, ОСОБА_51, ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_58, ОСОБА_59, ОСОБА_60, ОСОБА_61, ОСОБА_62, ОСОБА_63,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року, ухвалене у складі судді Великохацької В. В., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року ОСОБА_4, діючи в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, та ОСОБА_6, діючи в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_7, звернулися з позовом до Публічного акціонерного товариства трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього (далі - ПАТ трест «Київміськбуд-1»), регіонального відділення Фонду державного майна України в м. Києві та Київської міської державної адміністрації про визнання незаконними і скасування рішення та наказу, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок та повернення гуртожитку у державну власність.

В обґрунтування позову послалися на те, що проживають у гуртожитку по АДРЕСА_1, який побудований у 1972 році і знаходився у віданні Головного управління житлового і цивільного будівництва при Київському міськвиконкомі на базі спеціалізованих підприємств м. Києва (Головкиївміськбуд) та належав до державного житлового фонду.

У червні 2011 року вони дізналися, що право власності на будівлю гуртожитку згідно з наказом Головного управління житлового господарства та майна міста Київської міської державної адміністрації «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна» від 21 березня 1997 року № 105-В оформлено на ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього, правонаступником якого є ПАТ трест «Київміськбуд-1».

На підставі цього наказу Київська міська державна адміністрація видала ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього свідоцтво про право власності на жилий будинок серії НОМЕР_1 від 28 серпня 1997 року.

Позивачі вважають, що Фонд державного майна України не є органом, уповноваженим контролювати використання і забезпечення схоронності житлового фонду Української РСР. Незважаючи на це, в.о. голови регіонального відділення Фонду державного майна України в м. Києві затвердив план приватизації, у якому гуртожиток по АДРЕСА_1, який має статус житла, протиправно включено до цілісного майнового комплексу та статутного фонду ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього у порядку приватизації.

Вказують, що будівля гуртожитку передана до статутного фонду ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього на виконання Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», хоча не відноситься до єдиного майнового комплексу підприємства і свідоцтво про право власності на неї видано як на житловий будинок.

Позивачі вважають, що гуртожитки як об'єкти державного житлового фонду не підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна», тому їх права як мешканців гуртожитку, у тому числі щодо реалізації права на приватизацію, порушені.

За таких обставин просили визнати незаконним та скасувати рішення регіонального відділення Фонду державного майна України в м. Києві про включення будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 до цілісного майнового комплексу та статутного фонду ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього; визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління житлового господарства та майна міста Київської міської державної адміністрації «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна» від 21 березня 1997 року в частині оформлення права власності на будівлю гуртожитку та визнати недійсним свідоцтво про право власності ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього на житловий будинок по АДРЕСА_1, повернувши гуртожиток у державну власність.

В ході розгляду справи до участі залучені інші мешканці гуртожитку як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, а саме: ОСОБА_9, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_49, ОСОБА_50 С., ОСОБА_51, ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_58, ОСОБА_59, ОСОБА_60, ОСОБА_61, ОСОБА_62 і ОСОБА_64

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, з посиланням на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2014 року вказану ухвалу в частині закриття провадження за позовними вимогами до ПАТ трест «Київміськбуд-1» скасовано і справу у цій частині повернено до суду першої інстанції для продовження розгляду, у іншій частині ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2014 року ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року в частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2014 року залишено без змін.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 і ОСОБА_6 до ПАТ трест «Київміськбуд-1» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ трест «Київміськбуд-1» правомірно набув у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 і правових підстав для скасування виданого відповідачу свідоцтва про право власності та повернення цього майна у державну власність не встановлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_6 відхилено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У серпні 2016 року ОСОБА_4 і ОСОБА_6 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, у якій просили рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2016 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявники зазначають, що суди неправильно застосували до спірних правовідносин статтю 19 Конституції України, статтю 3 Закону України «Про приватизацію державного майна», статтю 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та статті 4, 9, 127-131 ЖК Української РСР.

Вважають, що невіднесення гуртожитків до майна, яке на час виникнення спірних правовідносин підлягало приватизації громадянами, не свідчить про можливість їх внесення до статутного фонду суб'єктів господарювання.

Вважають, що суди безпідставно не врахували при вирішенні справи висновки, викладені в ухвалі Верховного Суду України від 23 квітня 2009 року у справі № 6-15807вов08.

Позиція інших учасників справи

У листопаді 2016 року ОСОБА_25 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Зазначив, що гуртожитки віднесено до об'єктів державного житлового фонду, що підлягали приватизації, лише у 2005 році, тобто на час включення спірного гуртожитку до цілісного майнового комплексу та статутного фонду ПАТ трест «Київміськбуд-1» відповідна норма не діяла. Також вважає, що висновки, викладені в ухвалі Верховного Суду України від 23 квітня 2009 року у справі № 6-15807вов08 за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень у зв'язку з винятковими обставинами, не є обов'язковими, так як урахуванню судами загальної юрисдикції підлягають саме висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України.

У грудні 2016 року ПАТ трест «Київміськбуд-1» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких послалося на безпідставність її доводів. Вказало, що рішення регіонального відділення Фонду державного майна України в м. Києві про включення будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 до цілісного майнового комплексу та статутного фонду ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього і наказ Головного управління житлового господарства та майна міста Київської міської державної адміністрації «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна» від 21 березня 1997 року щодо оформлення права власності на будівлю гуртожитку не скасовані і не визнані недійсними, тому немає правових підстав для визнання недійсним виданого товариству свідоцтва про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 і повернення його у державну власність.

Також у грудні 2016 року ОСОБА_29 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких послалася на безпідставність її доводів. Вказала, що позивачі не довели порушення їх прав оскаржуваними рішеннями регіонального відділення Фонду державного майна України в м. Києві і Головного управління житлового господарства та майна міста Київської міської державної адміністрації, оскільки на момент їх прийняття не мали права на приватизацію кімнат у гуртожитку.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом від 31 серпня 1994 року в.о. голови регіонального відділення Фонду державного майна України в м. Києві затверджено план приватизації майна, яке орендує ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього.

Рішенням регіонального відділення Фонду державного майна України в м. Києві передано до статутного фонду ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1.

Наказом Головного управління житлового господарства та майна міста Київської міської державної адміністрації «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна» від 21 березня 1997 року № 105-В вирішено оформити ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього право колективної власності на об'єкти нерухомого майна, у тому числі гуртожиток по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного наказу 28 березня 1997 року Київська міська державна адміністрація видала ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього свідоцтво про право власності на жилий будинок серії НОМЕР_2.

Вказані рішення регіонального відділення Фонду державного майна України в м. Києві і наказ Головного управління житлового господарства та майна міста Київської міської державної адміністрації не скасовані і є чинними на час розгляду справи.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до частини другої 2 статті 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, дія цього Закону не поширювалася, зокрема, на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а також об'єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» у тій же редакції визначено, що до об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами.

Згідно з пунктами 8, 9 Методики оцінки вартості об'єктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 1993 року № 717, у редакції Методики на час проведення оцінки майна відповідача, цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт із закінченим циклом виробництва продукції (робіт, послуг). Оцінка вартості цілісного майнового комплексу здійснюється на підставі балансу підприємства у такій послідовності: проведення повної інвентаризації майна; розроблення передаточного балансу; визначення вартості об'єкта приватизації згідно з даними інвентаризації та балансу; складання акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу.

Пунктом 42 розділу V даної Методики визначено, що вартість цілісного майнового комплексу зменшується, зокрема, на вартість майна державного житлового фонду, яке приватизується відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Частиною першою статті 2 цього Закону віднесено до об'єктів, які підлягали приватизації у визначеному цим Законом порядку: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовувались громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Кімнати у гуртожитках Закон відніс до об'єктів державного житлового фонду, які не підлягали приватизації у встановленому ним порядку (частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у разі банкрутства підприємств, зміни форми власності або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній (крім гуртожитків) одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

На виконання Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» постановою Кабінету Міністрів України від 6 листопада 1995 року № 891 затверджено Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій.

Відповідно до пункту 2 цього Положення передачі у комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду (крім гуртожитків).

Зміни до вказаного пункту щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитків, внесені 26 травня 2004 року постановою Кабінету Міністрів України № 695.

Відповідні зміни до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», згідно з якими гуртожитки включено до об'єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках» від 3 березня 2005 року № 2453-ІV.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що на час передачі спірного гуртожитку до статутного фонду ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього і оформлення права власності на нього за товариством позивачі як наймачі кімнат у даному гуртожитку не мали права на їх приватизацію, а сама будівля гуртожитку не підлягала передачі у комунальну власність відповідної місцевої ради.

Згідно зі статтею 3 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана стаття визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Оскільки на момент передачі у власність ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього гуртожитку по АДРЕСА_1 позивачі не мали права на приватизацію зайнятих ними кімнат, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність порушення прав та інтересів позивачів видачею оспорюваного свідоцтва про право власності.

Крім того, свідоцтво про право власності на жилий будинокпо АДРЕСА_1 серії НОМЕР_2 видане ПАТ трест «Київміськбуд-1» на виконання наказу Головного управління житлового господарства та майна міста Київської міської державної адміністрації «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна» від 21 березня 1997 року № 105-В та з урахуванням попередньо прийнятого рішення регіонального відділення Фонду державного майна України в м. Києві про передачу цього майна до статутного фонду ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього.

Позивачі, після закриття провадження у цій справі в частині оспорення зазначених рішення і наказу у зв'язку з неможливістю розгляду цих вимог у порядку цивільного судочинства, з відповідним позовом у порядку адміністративного судочинства не зверталися. Станом на час розгляду справи рішення регіонального відділення Фонду державного майна України в м. Києві про передачу гуртожитку по АДРЕСА_1 до статутного фонду ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього і наказ Головного управління житлового господарства та майна міста Київської міської державної адміністрації «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна» від 21 березня 1997 року № 105-В не визнані недійсними, не скасовані та є чинними.

Оскільки позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 на жилий будинок (гуртожиток) по АДРЕСА_1 і його повернення у державну власність є похідними від вимог про скасування цих рішення і наказу та обґрунтовані їх незаконністю, чого у судовому порядку не встановлено, суди попередніх інстанцій правильно зазначили про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи заявників про те, що суди неправильно застосували до спірних правовідносин статтю 19 Конституції України, статтю 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» та статтю 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», касаційний суд відхиляє.

Вказані положення законодавства стосуються порядку приватизації майна, віднесеного до державного житлового фонду, проте у даній справі провадження в частині позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення регіонального відділення Фонду державного майна України в м. Києві про передачу гуртожитку по АДРЕСА_1 до статутного фонду ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього у порядку приватизації закрито. Таким чином, вказані доводи заявлені в обґрунтування вимог, які не є предметом розгляду у цій справі і, як встановлено ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року, залишеною у відповідній частині без змін ухвалами судів апеляційної та касаційної інстанцій, підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Посилання заявників на те, що неможливість приватизації гуртожитків не свідчить про можливість їх внесення до статутного фонду суб'єктів господарювання, також стосуються вимог про оспорення рішення регіонального відділення Фонду державного майна України в м. Києві щодо передачі гуртожитку по АДРЕСА_1 до статутного фонду ВАТ трест «Київміськбуд-1» імені М. П. Загороднього і наказу Головного управління житлового господарства та майна міста Київської міської державної адміністрації «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна» від 21 березня 1997 року № 105-В.

Твердження заявників про порушення їх житлових прав, передбачених статтями 4, 9, 127-131 ЖК Української РСР, є недоведеними, так як на час передачі спірного гуртожитку до статутного фонду відповідача позивачі не були наділені правом на приватизацію зайнятих ними кімнат.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених в ухвалі Верховного Суду України від 23 квітня 2009 року у справі № 6-15807вов08, не спростовують правильності висновку судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у позові.

В ухвалі від 23 квітня 2009 року у справі № 6-15807вов08 Верховний Суд України, переглядаючи у зв'язку з винятковими обставинами судові рішення судів попередніх інстанцій, скасував їх з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції для з'ясування питання щодо можливості приватизації гуртожитку на підставі Закону України «Про приватизацію державного майна».

Таким чином, викладені в зазначеній ухвалі висновки Верховного Суду України стосуються питання щодо порядку приватизації гуртожитку як майна, яке відноситься до державного житлового фонду, проте у цій справі в частині відповідних вимог провадження закрито.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявників із рішенням регіонального відділення Фонду державного майна України в м. Києві і наказом Головного управління житлового господарства та майна міста Київської міської державної адміністрації, тобто стосуються тієї частини позовних вимог, яка не розглядалася судами попередніх інстанцій у зв'язку із закриттям провадження у відповідній частині; при цьому стаття 400 ЦПК України визначає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, які були предметом розгляду судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_6залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов