Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 127/22217/14-ц

провадження № 61-17922св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Вінницька міська рада, управління Держгеокадастру у м. Вінниці,

треті особи: державне підприємство «Поділлягеодезкартографія», ОСОБА_7, ОСОБА_8,управління Держгеокадастру у

м. Вінниці,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2016 року у складі судді Венгрин О. О. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року у складі колегії суддів: Сало Т. Б., Медяного В. М., Панасюка О. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом доОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6, Вінницької міської ради, управління Держгеокадастру у м. Вінниці, треті особи: Державне підприємство «Поділлягеодезкартографія» (далі -

ДП «Поділлягеодезкартографія»), ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання державних актів на право власності на земельну ділянку недійсними.

У січні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Вінницької міської ради, треті особи: ОСОБА_8, управління Держгеокадастру у м. Вінниці, ДП «Поділлягеодезкартографія», ОСОБА_7, про визнання частково незаконним та скасування в частині рішення міської ради від 31 жовтня 2003 року № 482 (пункти 14, 14.1 рішення міської ради).

У червні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_9 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6, Вінницької міської ради, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_7, про визнання частково незаконним та часткове скасування рішення міської ради від 22 грудня 2004 року № 1018 (пункт 25 рішення міської ради).

Позови мотивовано тим, що вони є співвласниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за яким зареєстрована земельна ділянка, площею 460 кв. м, на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради

від 06 травня 1955 року № 13/414.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були власниками суміжного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням Вінницької міської ради від 31 жовтня 2003 року № 482 (пункти 14, 14.1) земельну ділянку, площею 0,1000 га, по АДРЕСА_2 передано у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, внаслідок чого відповідачам була передана у власність частина земельної ділянки домоволодіння, власниками якого є вони. Указаним рішенням не вилучалась земельна ділянка з їх домоволодіння.

Рішенням Вінницької міської ради від 22 грудня 2004 року № 1018 викладено у новій редакції пункт 14 рішення Вінницької міської ради від 31 жовтня 2003 року № 482, в якому зазначено, що земельну ділянку, площею 0,1000 га, по

АДРЕСА_2 передати у спільну сумісну власність

ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30 жовтня 2009 року № 823, проведеної товариством з обмеженою відповідальністю «Подільський центр судових експертиз» (далі - ТОВ «Подільський центр судових експертиз»), площа земельної ділянки, якою користуються співвласники домоволодіння по АДРЕСА_2, яка закріплена за домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 становить 21 кв. м.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2014 року визнано протиправним та скасовано рішення Вінницької міської ради

від 31 жовтня 2003 року № 482 «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок та передачу земельних ділянок в приватну власність і оренду» в частині затвердження технічної документації по виконанню землевпорядних робіт щодо передачі у приватну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,1000 га по АДРЕСА_2.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визнати державні акти на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, а саме: від 13 липня 2004 року серії НОМЕР_2,

від 13 липня 2004 року серії НОМЕР_3; від 13 липня 2004 року

серії ВН № 107979, зареєстровані в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2/595а, № 2/595б, № 2/595в, недійсними. Також просили визнати незаконним та скасувати пункти 14, 14.1 рішення Вінницької міської ради від 31 жовтня 2003 року № 482 та пункт 25 рішення Вінницької міської ради

від 22 грудня 2004 року № 1018 (про викладення у новій редакції пункту 14 рішення Вінницької міської ради від 31 жовтня 2003 року № 482) в частині передачі безоплатно у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею

1040 кв. м за рахунок земель міської ради, у тому числі 1000 кв. м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд щодо передачі у власність земельної ділянки, площею 21 кв. м, за рахунок земель домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 що визначено висновком судової будівельно-технічної експертизи від 30 жовтня 2009 року № 823, проведеної

ТОВ «Подільський центр судових експертиз».

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2016 року указані позовиОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було об'єднано в одне провадження.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17 березня 2015 року, позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено: визнано державні акти на право власності на земельну ділянку, видані 13 липня 2004 року та 12 квітня 2005 року на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, недійсними; скасовано їх реєстрацію; визнано договір про встановлення порядку користування земельною ділянкою від 26 листопада 2004 року недійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 17 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий змістрішення суду першої інстанції

Останнім рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада

2016 року позовиОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункти 14, 14.1 рішення Вінницької міської ради від 31 жовтня 2003 року № 482 в частині передачі безоплатно у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 1040 кв. м за рахунок земель міської ради, в тому числі 1000 кв. м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд щодо передачі у власність земельної ділянки, площею 21 кв. м, за рахунок земель домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 що визначено висновком судової будівельно-технічної експертизи від 30 жовтня 2009 року № 823, проведеної

ТОВ «Подільський центр судових експертиз». Визнано незаконним та скасовано пункт 25 рішення Вінницької міської ради від 22 грудня 2004 року№ 1018

(про викладення у новій редакції пункту 14 рішення Вінницької міської ради

від 31 жовтня 2003 року № 482) в частині передачі безоплатно у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 1040 кв. м за рахунок земель міської ради, в тому числі 1000 кв. м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд щодо передачі у власність земельної ділянки, площею 21 кв. м, за рахунок земель домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 що визначено висновком судової будівельно-технічної експертизи від 30 жовтня 2009 року№ 823, проведеної ТОВ «Подільський центр судових експертиз». Визнано державні акти на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, а саме:

від 13 липня 2004 року серії НОМЕР_2, від 13 липня 2004 року серії НОМЕР_3; від 13 липня 2004 року серії ВН № 107979, зареєстровані в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2/595а, № 2/595б, № 2/595в, недійсними. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення міського суду мотивовано тим, що спірною земельною ділянкою ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не користувалися з часу купівлі домоволодіння у 1966 року, а фактично ним користувалися

ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 1962 року і на якій розміщена будівля гаража, проте факт відсутності з боку позивачів належного оформлення своїх прав на користування наданою їм рішенням органу місцевого самоврядування від 1955 року земельною ділянкою не може бути підставою для неправомірного позбавлення їх можливості реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки саме у відведеному їм розмірі, на що вони обґрунтовано розраховували на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради депутатів трудящих від 06 травня 1955 року № 13/414.

Короткий зміст ухвали апеляційного суду

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки міського суду щодо того, що факт відсутності зі сторони позивачів належного оформлення своїх прав на користування наданою їм рішенням органу місцевого самоврядування

від 1955 рокуземельною ділянкою не може бути підставою для неправомірного позбавлення їх можливості реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки саме у відведеному їм розмірі, на що вони обґрунтовано розраховували на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради депутатів трудящих від 06 травня 1955 року № 13/414, є законними та обґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилалась на те, що суди не звернули уваги на те, що земельна ділянка, закріплена за домоволодінням, знаходилась у спільному сумісному користуванні позивачів.Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України у разі вчинення правочину одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Крім того, судами попередніх інстанцій не враховано, що згідно акта обстеження земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 31 березня

2003 року, проведеного постійною комісією Вінницької міської ради встановлено факти відсутності в межах земельної ділянки сторонніх землекористувачів, претензій суміжних землекористувачів, відсутність скарг при встановленні межі в натурі. Визнавши висновок судової будівельно-технічної експертизи від 30 жовтня 2009 року належним і допустимим доказом у справі, суд у порушення вимог

статті 212 ЦПК України 2004 року надав йому перевагу над письмовими доказами, наданими у письмових запереченнях проти позову. Також зазначала, що висновок експерта не має наперед встановленої сили чи переваги над іншими доказами та підлягає перевірці й оцінці, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. До таких слід віднести, зокрема обставини встановлені адміністративним судом у справі № 212/6085/12 і зазначені в рішенні Вінницького міського суду Вінницької області

від 26 листопада 2012 року, в тому числі, що позивачі фактично користуються земельною ділянкою площею на 38 кв. м більшою від тієї, що закріплена за домоволодінням, а також, що межа між спірними садибами на час передачі у власність визначалась по фактичному землекористуванню, оскільки сторонами не було надано доказів про встановлення меж в натурі. Таким чином, суд не врахував, що площі, конфігурація та межі земельних ділянок зазначені в планах обмірів 1951 та 1955 років не відповідали тим, які були на час проведення приватизації у 2003 році, а за відсутності межових знаків відповідно до

статті 198 ЗК України проводилась кадастрова зйомка з метою визначення та відновлення меж.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що рішення про вилучення земельної ділянки домоволодіння позивачів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Вінницькою міською радою не приймалося, що встановлено судом, оскільки спірною земельною ділянкою останні ніколи не користувалися з моменту купівлі домоволодіння у 1966 році. ПостановоюВищого адміністративного суду України від 29 травня 2014 року, на яку послався суд, наводячи мотиви скасування пунктів 14, 14.1 та 25 рішень міської ради, було визнано протиправним та скасовано рішення Вінницької міської ради від 31 жовтня 2003 року № 482 «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок в приватну власність і оренду» в частині затвердження технічної документації по виконанню землевпорядних робіт щодо передачі у приватну власність їй та ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,1000 га, по АДРЕСА_2. Зазначала, що оскільки адміністративним судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користуються земельною ділянкою площею на 38 кв. м більшою від тієї, що закріплена за їхнім будинковолодінням, з урахуванням погодження меж позивачами, їх права не порушувалися, тому застосування судом до указаних правовідносин частини першої статті 155 ЗК України у редакції 2001 року є безпідставним. Суд необґрунтовано не застосував до всіх вимог позивачів позовну давність відповідно до поданих заяв.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 травня 2017 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Вінницького міського суду Вінницької області зазначену цивільну справу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року у справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Вінницької міської ради, управління Держгеокадастру у м. Вінниці, треті особи: ДП «Поділлягеодезкартографія», ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання державних актів на право власності на земельну ділянку недійсними;

за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Вінницької міської ради, треті особи: ОСОБА_8, управління Держгеокадастру у м. Вінниці,

ДП «Поділлягеодезкартографія», ОСОБА_7, про визнання частково незаконним та скасування в частині рішення міської ради від 31 жовтня 2003 року № 482 та за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Вінницької міської ради, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_7, про визнання частково незаконним та скасування в частині рішення міської ради від 22 грудня 2004 року № 1018 призначено до розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу від

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому зазначено про те, що касаційна скарга ОСОБА_4 є безпідставною, а оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі надійшло заперечення на касаційну скаргу від Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, в якому зазначено про те, що визначення відділу у м. Вінниці Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області відповідачем у справі є помилковим. Вирішення питання, яке є предметом позову, не відноситься до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, тому просило суд касаційної інстанції відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_4 та залишити рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками домоволодіння, яке знаходиться за адресою:

м. Вінниця, 2 пров. Стеценка, 4.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06 травня 1955 року № 13/414 за будинком АДРЕСА_1 зареєстрована земельна ділянка, площею 460 кв. м.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були співвласниками суміжного домоволодіння по АДРЕСА_2.

ОСОБА_6 свою частку домоволодіння (89/100) продала ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу від 30 серпня 2005 року, ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу від 12 травня 2010 року продав свою частку домоволодіння (89/100) ОСОБА_7

Відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради

від 06 травня 1955 року № 13/414 за домоволодінням по АДРЕСА_1 закріплено земельну ділянку, площею

953 кв. м.

Рішенням Вінницької міської ради від 31 жовтня 2003 року № 482 «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок та передачу земельних ділянок в приватну власність і оренду» затверджено проекти відведення земельних ділянок ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, а відповідно до пунктів 14, 14.1 цього рішення передано ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_2, загальною площею 1040 кв. м, у тому числі

1000 кв. м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

13 липня 2004 року відповідачам на підставі рішення Вінницької міської ради

від 31 жовтня 2003 року № 482 (у пункті 14 якого йдеться про земельну ділянку по АДРЕСА_3) видано державні акти на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, а саме: ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 13 липня 2004 року серії НОМЕР_2, зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за

№ 2/595а; ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 13 липня 2004 року серії НОМЕР_3, зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2/595б; ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 13 липня

2004 року серії ВН № 107979, зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2/595в.

Відповідно до пункту 25 рішення Вінницької міської ради від 22 грудня 2004 року № 1018 «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок та передачу земельних ділянок в приватну власність і оренду» в зв'язку з допущеною помилкою, пункт 14 рішення міської ради від 31 жовтня 2003 року № 482 викладено у новій редакції: «14. Передати безоплатно в спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 земельну ділянку, загальною площею 1040 кв. м, за рахунок земель міської ради, у тому числі: 14.1. 1000 кв. м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; 14.2. 40 кв. м для ведення садівництва».

Вінницькою міською радою рішення про вилучення земельної ділянки з домоволодіння позивачів, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не приймалось.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2014 року (справа № 212/6085/12) визнано протиправним та скасовано рішення Вінницької міської ради від 31 жовтня 2003 року № 482 «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок та передачу земельних ділянок в приватну власність і оренду» в частині затвердження технічної документації по виконанню землевпорядних робіт по передачі у приватну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,1000 га по АДРЕСА_1.

При прийняті зазначеної постанови від 29 травня 2014 року Вищий адміністративний суд України взяв до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи від 30 жовтня 2009 року № 823, проведеної ТОВ «Подільський центр судових експертиз», за яким площа земельної ділянки, якою користуються співвласники домоволодіння (відповідачі) по АДРЕСА_2, яка закріплена за домоволодінням по АДРЕСА_1 (що належить позивачам), становить 21 кв. м.

Зазначена судова експертиза була проведена з опрацюванням матеріалів інвентаризаційної справи домоволодіння відповідачів по АДРЕСА_1, взято до уваги обміри земельної ділянки, складені 17 січня 1951 року. Саме ці обміри земельних ділянок від 1951 року слугували основними матеріалами визначення меж між садибами сторін під час прийняття рішення виконавчим комітетом Вінницької міської ради депутатів трудящих від 06 травня 1955 року № 13/414 (встановлено постановою Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2014 року (справа № 212/6085/12).

З схематичних планів домоволодіння по АДРЕСА_1 за

1955 рік, за 1972 рік, що в інвентаризаційній справі домоволодіння, встановлено, що конфігурація земельної ділянки домоволодіння позивачів така, що від приміщення будівлі В (сарай) до межі з сусіднім домоволодінням відповідачів була земельна ділянка, а згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30 жовтня 2009 року № 823 тепер межа між домоволодіннями сторін проходить по стіні будівлі В (сарай).

Відповідно до проекту відведення і технічної документації, під час її складання не було отримано погодження меж земельної ділянки з усіма суміжними землекористувачами - усіма позивачами, які є власниками домоволодіння

по АДРЕСА_1.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 5 статті 116 ЗК України закріплено, що надання земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до пунктів 8, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України.

Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30 жовтня 2009 року № 823, проведеної ТОВ «Подільський центр судових експертиз», який містить фактичні дані, які мають значення для правильного вирішення цього спору по суті, складений відповідним спеціалістом, та не спростований доказами у справі, дійшли обґрунтованого висновку про те, що факт відсутності зі сторони позивачів належного оформлення своїх прав на користування наданої їм земельної ділянки рішенням органу місцевого самоврядування від 1955 року не може бути підставою для неправомірного позбавлення останніх можливості реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки саме у відведеному їм розмірі, на що вони обґрунтовано розраховували на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради депутатів трудящих від 06 травня 1955 року

№ 13/414.

При цьому врахували обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, про порушення вимог закону при передачі у власність відповідачів спірної земельної ділянки і визнання незаконним рішення Вінницької міської ради № 1018 від 22 грудня 2004 року, за яким вона була передана.

Посилання касаційної скарги на пропуск ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовної давності є безпідставними враховуючи наступне.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи те, що про рішення Вінницької міської ради від 22 грудня 2004 року

№ 1018 позивачі дізнались при розгляді справи у м. Вінниці про визнання протиправним та скасування рішення Вінницької міської ради від 31 жовтня

2003 року № 482 в частині затвердження технічної документації по виконанню землевпорядних робіт щодо передачі у приватну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,1000 га, по АДРЕСА_1 у 2014 році, а дізнатись про невідповідність адреси земельної ділянки в оспорюваних державних актах на право власності та оглянути самі державні акти, позивачі отримали можливість після інвентаризації примірників державних актів Управлінням Держгеокадастру у м. Вінниці Вінницької області, тому строк позовної давності позивачами щодо заявлених позовних вимог не пропущений.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф.Хопта