РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року, місто Новоград-Волинський Житомирської області

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого - судді Мозгового В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кравець І.А.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника органу опіки та піклування ОСОБА_5

(Справа № 285/1617/18, провадження у справі № 2/0285/322/19)

розглянув у судовому засіданні у загальному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8, третя особа: орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради, про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своїм майном

В С Т А Н О В И В:

В травні 2018 року до суду звернулась позивачка ОСОБА_1 з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_6 та неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах яких діють їх батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в якому просить суд в порядку перешкод в користуванні та розпорядженні належним їй майном, виселити відповідачів з житлового будинку№2 по вулиці Ціолковського в місті Новограді-Волинському Житомирської області.

27 червня 2018 року провадження у даній справі було зупинене до набрання законної сили рішенням суду по цивільній справі №285/2163/18. 04 лютого 2019 року провадження було поновлено в звязку з набранням законної сили рішенням у зазначеній справі.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником вищезазначеного будинку на підставі договору дарування від 09.02.2018 року. В будинку з дозволу попереднього власника, з 2012 року, зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_2 разом з дружиною відповідачкою ОСОБА_6, яка там проживає без реєстрації, та неповнолітніми дітьми, які були зареєстровані в будинку вже після укладання договору дарування. В добровільному порядку звільнити житло не бажають.

Позивачка керуючись ст. 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та посилаючись на те, що оскільки відповідачі не є членами її сімї, в добровільному порядку виселитися та знатися з реєстрації з будинку не бажають, чим створюють перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні належним їй на праві власності майном, просить суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у поданому відзиві позов не визнав. Відповідач не визнання позову обґрунтував тим, що попередній власник будинку це його мати, а нинішній власник будинку це його рідна сестра. В 2006 році, коли помер його батько, він разом з сестрою, позивачкою по справі, відмовився від прийняття спадщини на користь матері, яка 09 лютого 2018 року подарувала будинок позивачці. Вважає, що він та його сімя мають право на користування будинком, оскільки проживають в ньому на законних підставах та перешкод в користуванні будинком позивачці не чинять.

Відповідач ОСОБА_2 керуючись Законами України «Про охорону дитинства» та «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», посилаючись на те, що оскільки в цьому будинку він проживає з дитинства, іншого житла, куди вони могли б виселитись, його сімя не має, перешкод в користуванні власнику будинком він не чинить, просить суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідачка ОСОБА_9 своїм правом на подання відзиву не скористалась.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи органу опіки та піклування в судовому засіданні заявив, що покладається на розсуд суду.

Вислухавши усні пояснення учасників справи, дослідивши наявні матеріали в справі та давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними братом та сестрою, що в судовому зсіданні сторонами визнавалось.

09 лютого 2018 року ОСОБА_10, яка є матірю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, подарувала позивачці ОСОБА_1 будинок по вулиці Ціолковського, 2а в місті Новограді-Волинському Житомирської області, та продовжує ним користуватися після його відчуження/а.с.7/

Зазначений будинок ОСОБА_10 отримала у власність на підставі свідоцтва про спадщину за законом, видане Новоград-Волинською державною нотаріальною конторою 25.03.2008 року, в звязку з відмовою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від права на спадщину на частки, як спадкодавці першої черги після смерті батька. Що в судовому засіданні сторонами не заперечувалось.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в будинку з 01.12.2012 року, але фактично користується ним зі свого народження, що сторонами визнавалось.

Також в цьому будинку з дня народження проживають малолітні діти відповідачів, ОСОБА_7, 09.08.212 року народження та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, які зареєстровані в ньому після укладання договору дарування (09.02.2018), а саме з 26.03.2018 року, що в судовому засіданні також визнавалося сторонами.

Процедура реєстрації та зняття з реєстрації дітей визначена Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», а також постановою КМ України від 02 березня 2016 року №207, якою затверджено Правил реєстрації місця проживання.

Відповідно до положень зазначених норм права наявність дозволу власника, на реєстрацію дітей разом з одним із батьків, не передбачено.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 та його малолітні діти зареєстровані в будинку у встановленому законом порядку.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснив, що він та його дружина не мають іншого житла, де вони могли б проживати разом з дітьми.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечувала, що має для проживання інше житло крім цього, але оскільки відповідачі не допускають її до будинку, де наданий час мешкає її та відповідача ОСОБА_2 мати, змушена звернутися з даним позовом до суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі.

Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50).

Згідно із Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Таким чином враховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача ОСОБА_2 та малолітніх дітей ОСОБА_7, 09.08.212 року народження та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, проведена згідно з вимогами чинного законодавства, новий власник та всі зареєстровані за вказаною адресою особи мають родинні стосунки між собою, право власності на весь будинок було отримано попереднім власником ОСОБА_10 внаслідок відмови відповідача ОСОБА_2 від спадкування своєї частки в будинку на користь матері, на час переходу права власності від ОСОБА_10 до ОСОБА_1 відповідачі з дітьми користувалися вказаним жилим приміщенням, тобто їх право на користування спірним майном не оспорювалось, тривалість проживання в будинку, відсутність іншого постійного житла у відповідачів та їхніх малолітніх дітей, а також наявність у позивачки іншого житла для проживання, де вона мешкає зі своєю сімєю, суд приходить до висновку, що задоволення вимог позивачки призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав малолітніх дітей відповідачів, в звязку з чим позовні вимоги задоволенні бути не можуть.

Керуючись ч. 6 ст. 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, (РНКОПП, вул. Ціолковського, 1 м. Новограді-Волинському Житомирської області) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, вул. Ціолковського, 2-а м. Новограді-Волинському Житомирської області), ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2, вул. Ціолковського, 2-а м. Новограді-Волинському Житомирської області), які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_2, вул. Ціолковського, 2-а м. Новограді-Волинському Житомирської області) та ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_3, вул. Ціолковського, 2-а м. Новограді-Волинському Житомирської області), треті особи орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Житомирського апеляційного суду через Новоград-Волинський міськрайонний суд з дотриманням п.п.15.5 п.15 Перехідних положень ЦПК.

Повний текст рішення виготовлено 28 лютого 2019 року.

Головуючий