ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 639/3599/18

провадження № 22-ц/818/1061/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Кіся П.В., Кругової С.С.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

учасники справи:

заявник: ОСОБА_2

особа, дії якої оскаржується керівник апарату Жовтневого районного суду м. Харкова,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу

за заявою ОСОБА_2 про визнання незаконними дій та бездіяльності керівника апарату суду та відшкодування моральної шкоди, нанесеної корупційним порушенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2018 року, постановлену суддею Бородіною О.В.,

В С Т А Н О В И В :

09 липня 2017 року від ОСОБА_2 до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла заява в якій вона просить поновити її конституційне право на доступ до правосуддя, порушений керівником апарату Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_3 через порушення, пов'язані із корупцією та з ознаками кримінального порушення за ст. ст. 356, 364, 367 КК України, та просить відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. з подальшим регресом із винної особи відповідно до вимог ст. 68 антикорупційного закону.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_2 про визнання незаконними дій та бездіяльності керівника апарату суду та відшкодування моральної шкоди, нанесеної корупційним порушенням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову про необхідність розгляду антикорупційної заяви від 09 липня 2017 року у справедливому та неупередженому суді у розумні строки з урахуванням імперативності вимог по вчиненню дій, передбачених ч. 2 ст. 35, 65, 67, 68 антикорупційного закону для посадових осіб, зазначених у антикорупційній заяві згідно доказів, доданих заявником до антикорупційної заяви. Також просить відшкодувати нанесену заявнику моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на те що ухвала суду містить пряму дискримінацію прав заявника на виконання вимог ст. 35, 65, 67, 68 антикорупційного закону. Судом першої інстанції не була врахована практика розгляду апеляційних скарг щодо незаконної відмови судів першої інстанції у розгляді антикорупційних заяв. Оскаржувана ухвала суду, на думку апелянта, містить ознаки пособництва у дискримінації та штучного утиску конституційних прав заявника.

ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції повторно не з*явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Повторно подала заяву про відкладення розгляду справи у зв*язку із знаходженням на лікуванні, однак доказів поважності причин неявки у судові засідання на адресу суду не надала, представника для участі у розгляді справи не направила. За таких обставин, з огляду на строки розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2017 року до Жовтневого районного суду м. Харкова від ОСОБА_2 надійшла заява в якій заявниця просить поновити її конституційне право на доступ до правосуддя, порушене керівником апарату Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_3 через порушення пов'язані із корупцією та з ознаками кримінального порушення за ст.ст. 356, 364, 367 КК України, та просить відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. з подальшим регресом із винної особи відповідно до вимог ст. 68 антикорупційного закону.

Жовтневим районним судом м. Харкова вказана заява була зареєстрована як цивільна справа.

03 серпня 2018 року на підставі ч. 4 ст. 31 ЦПК України цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про визнання незаконними дій та бездіяльності керівника апарату суду та відшкодування моральної шкоди, нанесеної корупційним порушенням, Жовтневим районним судом м. Харкова передано до Ленінського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018 року вказана заява була залишена без руху, як така що подана без дотримання вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України.

21 серпня 2018 року через канцелярію суду ОСОБА_2 було поданоз аяву, в якій вона не погоджувалась із зазначеною ухвалою судді, звертала увагу на те, що нею подана саме антикорупційна заява, вважала помилковими висновки судді про те, що її антикорупційна заява підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2018 року ОСОБА_2 було повернуто її позовну заяву про визнання незаконними дій та бездіяльності керівника апарату суду та відшкодування моральної шкоди, нанесеної корупційним порушенням.

Не погодившись із вказаною вище ухвалою ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій звертала увагу на те, що нею подана не позовна заява, а саме антикорупційна заява, підсудність якої жодним процесуальним законом не визначена.

Постановою Харківського апеляційного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року ухвала Ленінського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2018 року була скасована з тих підстав, що матеріали справи не містять позовної заяви, а ОСОБА_2 подана саме заява про визнання незаконними дій та бездіяльності керівника апарату суду та відшкодування моральної шкоди, завданої корупційним порушенням.

Відмовляючи у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 суд першої інстанції вважав, що така заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду, з огляду на таке.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

За змістом ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду, тобто судді зобов*язані застосовувати рішення Європейського суду з прав людини» як джерело права на всіх етапах провадження нарівні з Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.

Європейський суд у своїй практиці виходить з того, що доступ до правосуддя займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення пункту 1 статті 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, суд виходить з принципу недопустимості обмеження права громадян на звернення до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Зокрема у рішенні від 04 червня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Також, Європейський суд зазначає, що положення пункту 1 статті 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (рішення від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства» п.36) та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Отже, під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

ОСОБА_2 наполягає на тому, що її заява не є позовною, а подана в порядку ч. 2 ст. 35, 65, 67, 68 Закону України «Про запобігання корупції», юрисдикція якої жодним процесуальним законом не визначена.

За змістом ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції» рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, обєднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування.

Згідно із ст. 68 Закону України «Про запобігання корупції» фізичні особи, права яких порушено внаслідок вчинення корупційного або повязаного з корупцією правопорушення і яким завдано моральної або майнової шкоди, збитків, мають право на відшкодування збитків, шкоди в установленому законом порядку.

Отже, законом передбачена можливість як скасування рішень, виданих (прийнятих) з порушенням вимог цього Закону, в позасудовому порядку - органами або посадовими особами, уповноваженими на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, так і визнання незаконними таких рішень в судовому порядку за відповідною заявою.

Із змісту заяви ОСОБА_2, поданої нею поза межами будь-якого процесуального закону, вбачається, що вона вважає наявними підстави для визнання у судовому порядку незаконним рішення керівника апарату Жовтневого районного суду м. Харкова щодо нерозподілу у автоматизованому порядку її антикорупційної заяви, після її перегляду апеляційним адміністративним судом, для розгляду по суті. Крім того ОСОБА_2 вважає наявними підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої цими корупційними діями.

Колегія суддів вважає, що невизначеність безпосередньо у Законі України «Про запобігання корупції» процедури розгляду заяв про визнання незаконними в судовому порядку актів, рішень виданих (прийнятих) з порушенням вимог цього Закону, не свідчить про наявність підстав для вирішення такої заяви поза межами будь-якого процесуального закону або за обраним заявником процесуальним законом без урахування його вимог щодо юрисдикції.

Згідно роз*яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 N 8 «Про незалежність судової влади», звернення до суду здійснюється у формі, порядку, випадках та особами, передбаченими процесуальним законом. Звернення у справах інших осіб у всіх випадках, а учасників процесу - поза випадками, передбаченими процесуальним законом, розгляду судами не підлягають.

Отже, юрисдикція спору про захист прав, порушених внаслідок вчинення корупційного або пов*язаного з корупцією правопорушення, як і юрисдикція будь-якої іншій справі, залежить від суб'єктного складу, предмета спору та характеру спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

У заяві ОСОБА_2 корупційним правопорушенням фактично вважає бездіяльність керівника апарату суду, який не спрямував справу за її заявою, після її перегляду у апеляційному порядку, на автоматизований розподіл для визначення складу суду для розгляду по суті.

Згідно ч. 2 статті 55 Конституції України: кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частинами 1 та 3 статті 155 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що організаційне забезпечення роботи суду здійснює його апарат, який очолює керівник апарату. Керівник апарату суду несе персональну відповідальність за належне організаційне забезпечення суду, суддів та судового процесу, функціонування Єдиної судової інформаційної (автоматизованої) системи, інформує збори суддів про свою діяльність. Збори суддів можуть висловити недовіру керівнику апарату суду, що має наслідком звільнення його з посади.

За змістом ст. ст. 2, 4 - 6, 19, 21 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов'язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади. Отже, у порядку цивільного судочинства такі акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів оскарженню не підлягають.

Водночас, колегія суддів вважає, що здійснення відповідальними особами заходів, пов'язаних з автоматичним розподілом справ (матеріалів) між суддями не породжує виникнення також і публічно-правових відносин між особою, яка є учасником судового процесу та відповідними посадовими особами судової установи.

Здійснення керівником апарату суду або іншою особою функцій, пов'язаних з судовим розглядом справи, взагалі не може бути самостійним предметом судового розгляду.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові ОСОБА_4 Верховного Суду від 03.04.2018 р. у справі №820/5586/16 та у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №826/14690/17, з яких вбачається також те, що поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що заява, подана ОСОБА_2 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

ОСОБА_5

Повний текст постанови виготовлено 01 березня 2019 року