Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 461/13087/14-ц

провадження № 61-11141св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 березня 2016 року у складі судді Волоско І. Р. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2016 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Берези В. І., Штефаніци Ю. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 10 січня 2005 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 70 000,00 доларів США, про що остання склала розписку та зобов`язалася повернути кошти до 10 січня 2012 року або частинами до спливу цієї дати.

Проте, кошти ОСОБА_2 не повернула, тому просив позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за договором позики.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 березня 2016 року позов задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 70 000,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за курсом Національного Банку України станом на момент прийняття рішення складає 1 881 600,00 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач довів належними та допустимими доказами правомірність своїх вимог. Враховуючи, що договір позики, у встановленому законом порядку, не було визнано недійсним суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача суми позики на підставі розписки.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено; рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ),

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі; матеріали справи № 461/13087/14-ц витребувано з районного суду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 березня 2018 року справу № 461/13087/14-ц та матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2019 року справу № 461/13087/14-ц призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що предметом спору є стягнення грошових коштів у сумі, еквівалентній 70 000,00 доларів США, за договором позики, оформленим між сторонами у вигляді розписки, оригінал якої міститься в справі.

Як на підставу своїх вимог позивач посилався на те, що 10 січня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, за яким ОСОБА_1 позичив, а ОСОБА_2 прийняла 70 000,00 доларів США, які зобов`язалася повернути не пізніше 10 січня 2012 року. Проте, взятих на себе договірних зобов`язань за договором відповідач не виконала, спірною сумою безпідставно користується.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (частини друга та третя статті 545 ЦК України).

ОСОБА_2 зазначала, що не писала вказану розписку, тому просила суд призначити почеркознавчу, фізико-хімічну та технічну експертизи, проведення якої доручити експертам Київської незалежної судово-експертної установи, що знаходиться за адресою: вул. Пимоненка, 5, м. Київ.

З висновку комісійної криміналістичної експертизи з дослідження підписів від 10 лютого 2016 року № 4304, проведеної ЛНДІСЕ, вбачається, що підпис від імені ОСОБА_2 , розташований після підпису « ОСОБА_2 » в розписці від 10 січня 2005 року, виконаний самою ОСОБА_2 .

Суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки договір позики у встановленому законом порядку не було визнано недійсним, тому з відповідача підлягає стягненню сума вказана у договорі позики.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули уваги на те, що експертизу від 10 лютого 2016 року проведено з порушенням Закону України «Про експертизу». Експертом не було відібрано відповідних зразків підпису відповідача, джерелом отримання зразків підпису стали документи надані позивачем, які є недопустимими доказами. Крім того, у матеріалах справи відсутній лист-роз`яснення, наданий експертами Львівського науково-дослідним інститутом судових експертиз (далі - ЛНДІСЕ) щодо неможливості надання відповіді на всі питання поставлені судом в ухвалі про призначення експертизи. Відповідач також посилається на те, що судами не було встановлено джерело походження коштів.

Слід зазначити, що для встановлення належності підпису у розписці експертам за їхнім клопотанням було надано вільні зразки підпису ОСОБА_4 у вигляді письмових документів з підписом ОСОБА_2 , оформлених у період, максимально наближений до часу складання розписки, які не викликали в експертів сумніву щодо їх достовірності і яких було достатньо для категоричного висновку експертів по суті поставлених їм на вирішення питань.

Договір оренди, оригінал якого був одним з об`єктів дослідження експертами вільних зразків підпису ОСОБА_2 , не визнавався в судовому порядку недійсним, а тому підстави для висновку про його недопустимість відсутні.

Крім того, в розпорядженні експертів були й оригінали інших письмових документів, справжність підпису ОСОБА_2 на яких посвідчена нотаріально, і які були оформлені нотаріально в м. Львові до виїзду ОСОБА_2 за межі України (2003-2005 роки), а також оригінали письмових документів, справжність підпису ОСОБА_2 на яких посвідчена Генеральним консульством України в м. Торонто (Канада) після виїзду ОСОБА_2 за межі України (2007 рік).

У судовому засіданні експерти пояснили, що проведення експертизи без дослідження експериментальних зразків підпису особи при достатній кількості вільних зразків цієї особи, не є порушенням вимог закону, які ставляться до проведення такого виду експертиз.

Крім того, відповідач не заявляла в апеляційному суді клопотання про проведення повторної почеркознавчої експертизи, зокрема, для дослідження експериментальних зразків її підпису та/чи інших письмових документів з вільними зразками її підпису, право на проведення якої відповідачу було роз`яснено в судовому засіданні.

Доводи касаційної скарги щодо невстановлення судами джерела походження коштів не впливають на правильність вирішення спору, оскільки вони по своїй суті зводяться до необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції вважає, що такі висновки відповідають вимогам закону та не суперечать обставинам, що мають значення для справи, судами попередніх інстанцій правильно застосовано закон, який підлягав застосуванню, тому підстав для скасування рішень немає.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді: В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук