Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 303/3052/16-ц

провадження № 61-32569св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2017 року у складі суддів: Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк», Кольчинська селищна рада Мукачіського району Закарпатської області,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк»), Кольчинська селищна рада, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

Зазначав, що з 1993 року почав проживати однією сім`єю із ОСОБА_6 в смт Кольчино Мукачівського району Закарпатської області. З метою покращення їх житлових умов він вирішив збудувати житловий будинок. Розпорядженням Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області «Про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку та видачі «Паспорта на забудову земельної ділянки» від 15 травня 1993 року № 150 ОСОБА_6 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_6 надано дозвіл на право виконання будівельних робіт щодо будівництва індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 . 22 серпня 1995 року між ним і ОСОБА_6 укладено шлюб. Протягом 1993-1997 років фактично виключно його силами та за рахунок його грошових коштів ним побудовано будинок АДРЕСА_2 . Рішенням виконавчого комітету Кольчинської селищної ради «Про видачу свідоцтва про право власності на домоволодіння» від 21 січня 1998 року № 4 затверджено акт прийому в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_2 Пунктами 2, 3 цього рішення вирішено зареєструвати за ОСОБА_2 вказане домоволодіння та видати їй свідоцтво про право власності. Після прийняття в експлуатацію вказаного житлового будинку він зареєструвався в ньому. Однак, 21 квітня 2005 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на спірний будинок від 04 травня 2006 року. В подальшому, 15 грудня 2007 року ОСОБА_2 без його відома та згоди продала вказаний будинок своєму синові ОСОБА_3 Вказаний договір купівлі-продажу жилого будинку є недійсним, оскільки його вчинено з порушенням вимог закону, він своєї згоди на його укладення не давав, а тому просив визнати цей договір недійсним. Зазначав, що строк позовної давності ним не пропущено, так як про спірний договір він довідався тільки у квітні 2016 року в Кольчинській селищній раді, де йому повідомили, що будинок проданий.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 квітня 2017 року визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_2 від 15 грудня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний будинок побудований в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і є їхньою сумісною власністю. Однак, всупереч вимогам статті 65 СК України ОСОБА_2 без згоди другого з подружжя ОСОБА_1 продала будинок своєму синові ОСОБА_3 15 грудня 2007 року. Про цей правочин позивач дізнався в грудні 2015 року, коли його сусід ОСОБА_7 повідомив про вселення в будинок сім`ї ОСОБА_8 . Сам ОСОБА_1 в будинку не проживав після розірвання шлюбу в 2005 році і про порушене право своєчасно дізнатися не міг. Вказана обставина підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_7 . Суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено позовну давність, а позов підлягає до задоволення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що, оскільки в матеріалах справи відсутня письмова згода ОСОБА_1 на відчуження ОСОБА_2 належного їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку АДРЕСА_2 , і договір про відчуження відповідачем нерухомого майна суперечить нормам частини третьої статті 65 СК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним правочину, за яким відповідач ОСОБА_2 відчужила вказаний житловий будинок відповідачу ОСОБА_3 . Разом з цим, матеріалами справи встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 21 квітня 2005 року, а спірний договір купівлі-продажу укладено 15 грудня 2007 року. Проте, до суду з даним позовом ОСОБА_9 звернувся у травні 2016 року, тобто через 11 років після розірвання шлюбу та через 9 років після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку. Судом встановлено, що позивач після розірвання шлюбу переїхав проживати у інший населений пункт Мукачівського району Закарпатської області, але залишився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 . Суд вважає, що позивач мав об`єктивну можливість дізнатися про спірний договір раніше, зокрема протягом трьох років після розірвання шлюбу з метою вирішення питання про поділ спільно набутого майна подружжя. Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення, яким у позові ОСОБА_9 слід відмовити за спливом строку позовної давності.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що частина друга статті 72 СК України (встановлення позовної давності у три роки після розірвання шлюбу) застосовується до спорів про поділ майна подружжя, а не про визнання недійсним правочину, вчиненого одним із подружжя без згоди другого. Перебіг позовної давності у спірних правовідносинах починається із дня, коли він дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, а суд апеляційної інстанції визначив початковий момент перебігу такого строку із дня розірвання шлюбу. Крім того, оспорюваний правочин укладено після спливу трирічного строку після розірвання шлюбу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 22 серпня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29 листопада 2004 року, що набрало законної сили, розірвано.

За час перебування у шлюбі сторони побудували житловий будинок АДРЕСА_2 , право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 травня 2016 року, виданого виконавчим комітетом Кольчинської селищної ради на підставі рішення цієї ради від 21 січня 1998 року № 4.

15 грудня 2007 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив житловий будинок з надвірними спорудами та прибудовами АДРЕСА_2 . Вказаний договір нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 7653.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

За змістом статті 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (право спільної сумісної власності подружжя).

Згідно з частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

З урахуванням викладеного, відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання цього правочину недійсним.

Наведені висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Встановивши, що письмова згода ОСОБА_1 на відчуження ОСОБА_2 належного їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку АДРЕСА_2 відсутня, і договір про відчуження відповідачем нерухомого майна суперечить нормам частини третьої статті 65 СК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним оспорюваного правочину.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості позову, проте відмовив у його задоволенні за пропуском строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач мав об`єктивну можливість дізнатися про спірний договір раніше, зокрема протягом трьох років після розірвання шлюбу з метою вирішення питання про поділ спільно набутого майна подружжя.

Із таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно положень частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині другій статті 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

Позивач вказував, що про порушення своїх прав на будинок він дізнався у квітні 2016 року у селищній раді, коли йому повідомили про наявність посторонніх осіб в будинку, можливості дізнатися про вказані обставини не мав, оскільки у будинку продовжували проживати відповідачі.

Пославшись на те, що позивач мав об`єктивну можливість дізнатися про спірний договір раніше, зокрема протягом трьох років після розірвання шлюбу з метою вирішення питання про поділ спільно набутого майна подружжя, апеляційний суд фактично визначив початковим моментом перебугу строку позовної давності у справі набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

При цьому, апеляційний суд не врахував змісту положень частини другої статті 72 СК України про те, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу сторін, позовна давність у три роки обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, а не від дати розірвання шлюбу, та положень статті 68 СК України про те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Право на поділ майна подружжя протягом трьох років після розірвання шлюбу не є юридичним фактом, що зумовлює початок перебігу позовної давності відповідно до частини другої статті 72 СК України.

Крім того, оспорюваний правочин укладено після спливу трирічного строку після розірвання шлюбу.

Суд першої інстанції встановив, що позивач оспорив договір відчуження спільного будинку у межах трирічного строку позовної давності, перебіг якого почався з моменту, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення свої прав, та вирішив справу справу згідно закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (статті 413 ЦПК України).

Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що має наслідком скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За наслідками касаційного перегляду справи позов задоволено, а тому сплачений позивачем судовий збір у сумі 551 грн 21 коп. за подання позову, 275 грн 61 коп. за подання заяви про забезпечення позову, 275 грн 61 коп. за подання заяви про забезпечення доказів, 768 грн за подання касаційної скарги, а всього - 1 870 грн 43 коп., слід стягнути з відповідачів по 935, 21 грн із кожного.

Керуючись статтями 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2017 року скасувати.

Залишити в силі заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 квітня 2017 року.

Стягнути із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 935 грн 21 коп. із кожного.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик