Постанова

Іменем України

23 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 727/3518/16-ц

провадження № 61-3578св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

представники позивача -ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник відповідачів - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на постанову Чернівецького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю., Одинака О. О., від 11 січня 2019 року.

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулось до суду з позовом до

ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28 серпня 2006 року між ним та ОСОБА_6 укладено договір про надання споживчого кредиту

№ 11031768, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в іноземній валюті у формі кредитної лінії з лімітом у розмірі

30 тис. євро, а відповідач зобов'язувався сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 11,5% річних та повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 28 серпня 2017 року. 03 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_6 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якої ліміт кредитної лінії збільшено

до 50 тис. євро.З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором між банком та ОСОБА_7 28 серпня 2006 року укладено договір поруки № 37063. У той же день, між банком та ОСОБА_7 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 37063, відповідно до умов якої поручитель надав згоду забезпечувати змінене основне зобов'язання. Вказував, що

ОСОБА_6 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, погашення заборгованості у встановленому договором порядку не здійснив, у зв'язку з чим відповідачам направлено вимоги про погашення заборгованості, які залишились не виконані. Станом на 12 травня 2016 року заборгованість за кредитним договором становить 11 127,87 євро, і складається із: заборгованості по кредиту в розмірі 9 879,03 євро, у тому числі простроченої заборгованості з серпня 2015 року у розмірі

4 179,34 євро; заборгованості по процентах в розмірі 1 248,84 євро, а також пені у розмірі 23 427,30 грн, яка складається з: пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 18 341,37 грн, пені за прострочення сплати процентів у розмірі 5 085,93 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 127,87 євро та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів у розмірі 23 427,30 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці, у складі судді

Чебан В. М., від 28 вересня 2018 року у задоволенні позову

ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що висновок судового експерта здійснений у повній відповідності до умов кредитного договору та є правильним, тому районний суд вважав доведеним факт отримання ОСОБА_6 коштів на загальну суму 57 300 євро та відсутність його заборгованості перед банком. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителя, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що банк звернувся до суду з позовом до поручителя лише 15 травня 2016 року, тобто після закінчення шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання - 11 липня 2015 року, отже позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду з позовом до поручителя.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 11 січня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ ««УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 28 серпня 2006 року № 11031768, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 1 899,70 євро; заборгованості по відсотках у розмірі 459,30 євро; пені у розмірі 5 110,37 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 28 серпня 2006 року

№ 11031768, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 7 979,33 євро; заборгованості по відсотках в розмірі 574,71 євро; пені у розмірі 15 430,87 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок експертизи, який був покладений в основу рішення суду першої інстанції, не спростовує обґрунтованості заявлених вимог банку, які підтверджуються матеріалами справи, а відповідачами не надано належних та допустимихдоказів на підтвердження відсутності заборгованості позичальника перед банком. Банк змінив строк виконання основного зобов'язання на 11 березня 2016 року, а з цим позовом звернувся до суду 17 травня 2016 року, отже суд першої інстанції припустився помилки, відмовляючи у стягненні боргу з поручителя, мотивуючи пропуском строку позовної давності. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 28 березня

2018 року у справі № 444/9519/12-ц, суд апеляційної інстанції стягнув відсотки за користування кредитними коштами, нараховані до закінчення строку дії кредитного договору, зміненого банком шляхом направлення вимоги про дострокове повернення кредитних коштів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу позивача на рішення суду першої інстанції, подану особою, повноваження якої не підтверджені належним чином. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що кредитні кошти видавались позичальнику готівкою через касу банка, а тому належними та допустимими доказами отримання позичальником кредитних коштів можуть бути первинні касові документи, які не були надані позивачем. Позивач не мав правових підстав для знищення первинних бухгалтерських документів по неповернутому кредиту. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що останній платіж було здійснено позичальником у червні 2015 року, а з позовом до поручителя банк звернувся у травні 2016 року, отже порука припинилась на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзивах на касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» просить залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

27 березня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 серпня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 укладено договір № 11031768 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії з лімітом у розмірі 30 тис. євро строком по 28 серпня 2017 року.

03 жовтня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до пункту 2 якої збільшено ліміт кредитної лінії до 50 тис. євро.

Пунктом 1 додаткової угоди № 1 визначено, що на день підписання цієї додаткової угоди, сторони підтверджують наявність заборгованості позичальника по основній сумі відновлювальної кредитної лінії у розмірі

23 995,22 євро.

ОСОБА_6 скористався сумою кредиту в розмірі 64 300 євро. Доказами видачі кредитних коштів позичальнику окремими траншами

у сумі 64 300 євро є виписки за кредитним договором (т. 1, а .с. 185-210,

т. 2, а. с. 28-53, 140-167) виписка за особовим рахунком № 3600 (т. 1, а. с. 51, т. 2, а. с. 27, 168), копії заяв на видачу готівки (т. 2, а. с. 54-61).

З виписки за кредитним договором слідує, що за період з 28 серпня

2006 року по 03 жовтня 2006 року сума виданих коштів становить: 28 серпня 2006 року - 8 тис. євро, 06 вересня 2006 року - 4 тис. євро, 12 вересня -

5 тис. євро, 22 вересня - 2 тис. євро, 29 вересня - 5 тис. євро. Отже, по кредитному договору з первісною кредитною лінією ОСОБА_6 отримав 24 тис. євро.

08 вересня 2006 року ОСОБА_6 здійснив часткове погашення суми отриманих траншів в розмірі 4,78 євро (т. 1, а. с. 155), залишок суми отриманих кредитних коштів станом на 03 жовтня 2006 року становить

23 995,22 євро і саме цю суму, як існуючу заборгованість, сторони вказали у додатковій угоді від 03 жовтня 2006 року.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 27 червня

2017 року № 21 за договором про надання споживчого кредиту

від 28 серпня 2006 року № 11031768 та додатковою угодю до договору № 1 від 03 жовтня 2006 року ОСОБА_6 було отримано

від ПАТ «УкрСиббанк» кредитні кошти на загальну суму 57 300,00 євро

(64 300 євро - 5000 євро (відсутня заява на видачу готівки від 29 вересня 2006 року) - 2 тис. євро (23 жовтня 2006 року кошти видано з каси, а не перераховано на поточний рахунок позичальника) (т. 2, а. с. 102-111).

Відповідно до висновку додаткової судово-економічної експертизи

від 15 червня 2018 року № 22 заборгованість відповідачів за договором про надання споживчого кредиту від 28 серпня 2006 року № 11031768 та додатковою угодою до договору № 1 від 03 жовтня 2006 року з урахуванням даних щодо кількості коштів, отриманих ОСОБА_6, зазначених у висновку експерта від 27 червня 2017 року №21 у розмірі 57 300,00 євро, відсутня, існує переплата у сумі 6 344,22 євро (т. 2, а. с. 172-177).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 12 травня 2016 року заборгованість ОСОБА_6 перед банком по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить

11 127,87 євро, з яких: 9879,03 євро - кредитна заборгованість, у тому числі прострочена заборгованість з серпня 2015 року у сумі 4 179,34 євро;

1 248,84 євро - заборгованість по процентам. Крім того, заборгованість по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом

на 12 травня 2016 року становить суму 23 427,30 грн, з яких: 18 341,37 грн - пеня за прострочення сплати кредиту та 5 085,93 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Останній платіж за спірним кредитним договором було здійснено позичальником 11 липня 2015 року (т. 1, а. с. 41).

Позивач пред'явив відповідачам вимогу про погашення простроченої заборгованості, а у випадку не усунення порушень - про дострокове погашення всієї заборгованості. Надіслані вимоги від 28 лютого 2016 року відповідачі не отримали. Зі змісту зазначеної вимоги та з

пункту 11.1 кредитного договору слідує, що у випадку невручення протягом 40 календарних днів з дати направлення вимоги банком, термін повернення кредиту вважати таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення вимоги про дострокове повернення кредиту від банку.

У пункті 4.6 кредитного договору встановлено обов'язок позичальника достроково повернути суму кредиту та сплатити проценти у випадках встановлених пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та/або порушень істотних умов договору та застосування банком процедури щодо дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 11 цього договору.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване у судовому рішенні.

Положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Вирішуючи спір та відхиляючи висновки судово-економічної експертизи

від 27 червня 2017 року № 21 та додаткової судово-економічної експертизи

від 15 червня 2018 року № 22, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що банком доведено видачу кредитних коштів позичальнику у розмірі 64 300 євро та наявність заборгованості за вказаним кредитним договором, оскільки сума кредитних коштів у розмірі

5 тис. євро, яка була отримана позичальником 29 вересня 2006 року, включена до складу заборгованості у розмірі 23 995,22 євро, визначеної сторонами у додатковій угоді № 1 від 03 жовтня 2006 року, а тому доводи відповідача про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження видачі йому банком зазначених кредитних коштів є безпідставними.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року

у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу передбаченого договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Статтею 546 ЦК Українивстановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц (провадження № 14-145цс18).

Встановивши, що останній платіж було здійснено позичальником 11 липня 2015 року, а банком було змінено строк виконання основного зобов'язання шляхом направлення 30 січня 2016 року вимоги позичальнику та поручителю про дострокове повернення кредитних коштів, кінцевою датою повернення кредитних коштів було визначено 11 березня 2016 року, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, звернувшись у травні 2016 року з позовом до поручителя, банк не пропустив шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя з дня настання строку виконання основного зобов'язання та правильно стягнув солідарно заборгованість з відповідачів у межах строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Врахувавши правову позицію Великої Палати Верхового Суду, висловлену у постанові від 28 березня 2018 року у справі

№ 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), суд апеляційної інстанції правильно визначив суму заборгованості за кредитом та процентами, яка підлягає стягненню в межах строку дії договору з позичальника та поручителя, вказавши, що порука припинилась лише щодо частини щомісячних платежів.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Посилання касаційної скарги на те, що апеляційна скарга подана особою, повноваження якої не підтверджено, спростовуються наявною у матеріалах справи довіреністю представника (т. 2, а. с. 246).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За змістом частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскарженого судового рішення - без змін.

Ураховуючи те, що питання про зупинення дії постанови Чернівецького апеляційного суду від 11 січня 2019 рокубуло вирішено Верховним Судом в ухвалі від 04 березня 2019 року, а також у зв'язку із вирішенням касаційної скарги по суті, заява представника відповідачів - ОСОБА_8 про зупинення дії оскарженої постанови, яка вдруге надійшла до Верховного Суду, задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович