ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3219/19 Справа № 214/5789/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Хомініч С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/5789/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28 листопада 2018 року, яке ухвалено суддею Хомініч С.В. об 11 годині 40 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 05 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4, опікуном якого є ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що його батько ОСОБА_6 07.04.2014 склав заповіт, згідно якого усе належне йому майно заповів сестрі ОСОБА_2 18.02.2016 спадкодавець ОСОБА_6 помер. На час складання заповіту його батькові виповнилося 57 років. Починаючи з 2012 року він почав сильно хворіти, проходити курси стаціонарного лікування у лікарських закладах міста декілька разів на рік. З грудня 2012 року батько осліп на ліве око, в нього зявилася слабкість, двічі відмічалася втрата свідомості. У лютому 2013 батька госпіталізували до неврологічного відділення 4 міської лікарні м. Кривого Рогу з явним погіршенням стану. За період лікування у батька зявилися порушення у поведінці: він почав заговорюватися, не впізнавав родичів. Лікарями було встановлено ступінь порушення свідомості оглушення, дезорієнтованість у подіях, часі, просторі. Було виявлено менінгеальні знаки ригідність мязів потилиці, правосторонній геміпарез. В період з 19.02.2013 по 18.05.2013 ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному лікуванні в КЗ «Криворізька інфекційна лікарня № 1» з діагнозом: Церебральний токсоплазмоз. Важка течія. Невмококове ураження центральної нервової системи. Специфічна енцефалопатія. На фоні цих хвороб у батька виникли психічні порушення у вигляді галюцинацій, маячних розладів, депресій і т.д. В 2014 році батько знову проходив курси медичного лікування з приводу зазначених хвороб. Вважає, що його батько через стійкий розлад здоровя на момент підписання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому складений ним заповіт на імя ОСОБА_2 є недійним.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 від 07.04.2014, складений на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений ОСОБА_3, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрований у реєстрі за № 832.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права. Зокрема, на думку позивача, суд не надав належної оцінки медичним документам щодо психічних порушень у його батька, та прийняв до уваги лише висновок КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня №14», згідно якого ОСОБА_6 міг розуміти значення своїх дій, який є неповним та не містить відповіді на всі питання поставлені перед експертом. Також, вважає безпідставною відмову суду у задоволенні клопотання його представника про виклик у судове засідання та допит судового експерта та свідка ОСОБА_7, які могли б надати пояснення щодо психічного стану батька позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_8, яка підтримала доводи апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні, відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_9, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ІІІ-КИ №352353 (а.с. 7)

18.02.2016 року ОСОБА_6 помер, про що Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського правління юстиції у Дніпропетровській області 19 лютого 2016 року складено відповідний актовий запис №345 та видано Свідоцтво про смерть серії І-КИ №670123 від 23 лютого 2016 року (а.с. 8).

За життя ОСОБА_6, на випадок своєї смерті, зробив заповіт, який посвідчений 07.04.2014 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3, відповідно до якого усе майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі, все те, що буде за законом належати йому на день смерті та що згідно із законодавством може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь-яких винятків, заповів ОСОБА_2 (а.с. 10).

25.07.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_6 (а.с. 9).

Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради" від 02.08.2018 № 14, проведеної на підставі ухвали Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 17.05.2018 року, ОСОБА_6 за життя на момент підписання заповіту від 07.04.2014 на будь-який психічний розлад не страждав. За своїм психічним станом у той період часу він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 184-186).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, оскільки доказів невідповідності дійсної волі заповідача ОСОБА_6 положенням оспорюваного заповіту та того, що волевиявлення заповідача при складанні заповіту не було вільним, позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.04.2014 рокуОСОБА_6, на випадок своєї смерті, зробив заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3, відповідно до якого усе майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі, все те, що буде за законом належати йому на день смерті та що згідно із законодавством може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь-яких винятків, заповів ОСОБА_2

Заповіт виготовлений нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів на прохання заповідача, до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_6 і власноруч нею підписаний в присутності нотаріуса (а.с. 10).

18.02.2016 року ОСОБА_6 помер(а.с. 8).

Син померлого ОСОБА_6 ОСОБА_1 оскаржив заповіт від 07 квітня 2014 року в судовому порядку, з тих підстав, що останній не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у момент складання та посвідчення цього заповіту.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Принцип презумпції психічного здоровя означає, що особа вважається психічно здоровою і здатною усвідомлювати свої дії та керувати ними доки зворотне не буде доведено. Згідно з цим визначенням, кожна особа, яка досягла встановленого законом віку, апріорі вважається психічно здоровою і здатною до свідомих дій, тобто, у визначенні чинного законодавства, дієздатною.

Таким чином, початково психічне здоровя особи не підлягає доведенню. Доводити необхідно наявність хворобливого психічного розладу і певний стан здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Отже, вирішуючи даний спір суд повинен встановити психічний стан заповідача в момент вчинення заповіту, тобто чи розумів останній значення своїх дій та чи міг керувати ними в цей момент. Висновок про тимчасову недієздатність сторони правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 105 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу (в даному випадку посмертну судово-психіатричну експертизу) за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

При цьому, у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України висновок такої експертизи оцінюється судом у сукупності з іншими доказами по справі показаннями свідків, даними медичних документів, що підтверджують або ж спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення заповідач не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Аналогічні розяснення надані в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 та в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради" від 02.08.2018 № 14 ОСОБА_6 за життя на момент підписання заповіту від 07.04.2014 року на будь-який психічний розлад не страждав. За своїм психічним станом у той період часу він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 184-186).

Крім того, судом вірно було прийнято до уваги податкові декларації за 2011, 2012, 2013 роки (а.с. 123-132) та попередній договір щодо укладення договору оренди (основного договору) земельної ділянки в майбутньому від 14.11.2013 року (а.с. 117-118), розрахунки орендної плати від 14.11.2013 року (а.с. 119), додаткову угоду №2/14 до договору про постачання електричної енергії від 25.02.2014 року (а.с. 120), Акт приймання-передачі (повернення) земельної ділянки від 12.12.2014 року (а.с .121), які в своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_6 за життя займався підприємницькою діяльністю, укладав договори, беручи на себе певні зобовязання, що узгоджується з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради" від 02.08.2018 № 14 про те, що за життя ОСОБА_6, на момент складання заповіту, повністю усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки медичним документам щодо психічних порушень у батька позивача та прийняв до уваги лише висновок КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня №14», згідно якого ОСОБА_6 міг розуміти значення своїх дій, який є неповним та не містить відповіді на всі питання поставлені перед експертом.

Крім того, судом апеляційної інстанції було розяснено представнику позивача ОСОБА_1 - адвокату ОСОБА_8, яка приймала участь у судовому засіданні, положення ст. ст 12, 13 ЦПК України щодо змагальності та диспозитивності судового процесу, однак остання не скористалася правом заявити клопотання про призначення додаткової або ж повторної експертизи у порядку ст. 113 ЦПК України, звязку з чим відсутні правові підстави для перевірки доводів апеляційної скарги щодо неповноти висновку судово-психіатричної експертизи Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради" від 02.08.2018 № 14.

Не приймаються до уваги колегією суддів й доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_8 про виклик у судове засідання та допит судового експерта, який проводив судово-психіатричну експертизу, та свідка ОСОБА_7, які могли б надати пояснення щодо психічного стану батька позивача, оскільки в суді апеляційної інстанції (ні при поданні апеляційної скарги, ні в судовому засіданні) таке клопотання не заявлялося, а, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: