КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №367/6751/18-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/3488/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Сліпченка О.І.,Сушко Л.П.., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 28 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа: Ірпінське відділення Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області про визнання договорів дарування недійсними,

В С Т А Н О В И В :

27 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із названим позовом, де просила, визнати недійсними договори дарування, а саме:

житлового будинку, за реєстровим №910, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Шурпіновим В.І. від 01 вересня 2018 року;

земельної ділянки, за реєстровим №911, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Шурпіновим В.І. від 01 вересня 2018 року;

земельної ділянки, за реєстровим №912, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Шурпіновим В.І. від 01 вересня 2018 року.

Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову, де просить накласти арешт на житловий будинок, земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1,

заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо вищевказаних об'єктів нерухомості до набрання чинності рішенням у справі.

Свої вимоги поданої заяви обґрунтовує тим, що саме такий спосіб забезпечення позову спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 вересня 2018 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, земельну ділянку, кадастровий номер: НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, земельну ділянку, кадастровий номер: НОМЕР_2 розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині відмовлено.

На обґрунтування постановленої ухвали, місцевий суд зазначив, що оскільки невжиття заходів забезпечення в майбутньому може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, суд вважає за необхідне накласти арешт на назване нерухоме майно.

Разом із тим, суд вважає, що у забезпеченні заявленого позивачем позову шляхом заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо вищевказаних об'єктів нерухомості, слід відмовити, оскільки позивачем в наданій заяві не доведено, що невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою, ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права при її постановленні.

Просить ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 28 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні поданої заяви про забезпечення позову.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно або грошові кошти неплатоспроможного банку, а також на майно або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних злочином.

Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються.

Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обов'язку вчиняти певні дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку.

Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов'язку вчиняти певні дії.

Не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку до такого банку або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Майно або грошові суми клієнта неплатоспроможного банку, на які судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних, можуть бути передані приймаючому або перехідному банку чи спеціалізованій установі, утвореній Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передані майно або грошові суми залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 27 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із названим позовом, де просила, визнати недійсними договори дарування, зокрема,

житлового будинку, за реєстровим №910, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Шурпіновим В.І. від 01 вересня 2018 року,

земельної ділянки, за реєстровим №911, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Шурпіновим В.І. від 01 вересня 2018 року,

земельної ділянки, за реєстровим №912, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Шурпіновим В.І. від 01 вересня 2018 року ( а.с. 4-9 ).

Разом з тим, нею подано заяву про забезпечення позову, де вона просила накласти арешт на житловий будинок, земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1,

заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо вищевказаних об'єктів нерухомості до набрання чинності рішенням у справі ( а.с. 43-45 ).

На обґрунтування поданої заяви зазначила, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до фактичної неможливості виконання рішення суду ( там же ).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 13 вересня 2018 року,ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2 ( а.с. 46-48 ).

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 вересня 2018 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково ( а.с. 54-55 ).

Накладено арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, земельну ділянку, кадастровий номер: НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, земельну ділянку, кадастровий номер: НОМЕР_2 розташовану за адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині відмовлено ( там же ).

Постановляючи ухвалу з цього приводу, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю дотримався вимог ст.ст. 149-154 ЦПК України, положень постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

При цьому, місцевий суд, із врахуванням доказів по справі, наявності спору між сторонами, реальної загрози невиконання та утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову в разі відчуження спірного майна третім особам, відповідності виду забезпечення позову поданим позовним вимогам, правильно прийшов до висновку про обґрунтованість заявленого клопотання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права при її постановленні, зокрема, ст.ст. 4, 76, 81, 149, 150 ЦПК України, постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції.

Інші доводи, зазначені в апеляції, зокрема, про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують необхідність застосування заходів забезпечення позову, заявником зазначено лише припущення подальшого відчуження названого майна, в ухвалі суд не зазначив мотивів, з яких суд дійшов викладених у ній висновків, не обґрунтував, яким саме чином незабезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду, накладення судом заходів забезпечення позову перешкоджає ОСОБА_1 користуватися своєю власністю, ОСОБА_2 не є належним позивачем, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не спростовують висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення заяви про забезпечення позову, при наявності для цього обґрунтованих та законних підстав.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Відтак, при вжитті заходів забезпечення позову в даній справі судом правильно враховано позовні вимоги, співмірність вжитих заходів з цими вимогами та вид забезпечення позовуобраний у повній відповідності до положень п.п. 3,4 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року.

Доводи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ( а.с. 118-122 ), зокрема про те, що предметом даного позову є вимога про визнання недійсними договорів дарування вказаного нерухомого майна, метою накладення арешту є недопущення відчуження майна та реального виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, вжиті заходи не обмежують позивача на користування даним майном, на переконання апеляційного суду, є обґрунтованими та спростовують доводи апеляційної скарги.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відповідно до положень ст. 127 ЦПК України продовжити строк для подачі цього відзиву, визначеного ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року ( а.с. 86-87 ), оскільки ОСОБА_2 не мала можливості подати його в визначений строк з поважних причин.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, судове рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 28 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа: Ірпінське відділення Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області про визнання договорів дарування недійсними - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.І. Сліпченко

Л.П.Сушко