ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/3180/15-ц Номер провадження 22-ц/814/1987/19Головуючий у 1-й інстанції Сьоря С. І. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.,

суддів: Кривчун Т.О., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Зеленська О.І.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Шаповал Н.В.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 адвоката Шаповал Наталії Володимирівни

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 січня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Добробит», Крюківсь-кий районний відділ у м. Кременчуці Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 24 листопада 1995 року позивач ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ), яка мала дитину від першого шлюбу ОСОБА_1 , уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2

25 червня1998 року на підставі рішення №1587/13 від 25 червня 1998 року виконкому Кременчуцької міської ради видано обмінний ордер №74, відповідно до якого дозволено ОСОБА_2 зайняти по обміну з ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 була зареєстрована в даній квартирі 29 травня 2004 року, а ОСОБА_1 12 грудня 2002 року.

05 травня 2008 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваний.

Після розлучення, ОСОБА_2 почав чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зазначеною квартирою та перестав оплачувати комунальні послуги.

У зв`язку з цим вони вимушені були звернутися до суду для захисту своїх прав.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 05 березня 2009 року вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , встановлено порядок користування вищевказаною квартирою та змінено в договорі найму відповідального наймача ОСОБА_2 на ОСОБА_3

Незважаючи на рішення суду, ОСОБА_2 до квартири їх не впускав.

25 вересня 2014 року їх було примусово вселено в квартиру державним виконавцем Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ.

Починаючи з 25 вересня 2014 року ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 не проживає та не бере участі в її утриманні та оплаті житлово-комунальних послуг.

На підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 понад шестимісячного строку, починаючи з 25 вересня 2014 року по теперішній час, за участю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був складений акт про не проживання.

З наведених підстав вважають, що ОСОБА_2 втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 03 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 18 квітня 2016 року, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 бе-резня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою, відповідно до якого просив суд ухвалити рішення, яким усунути йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , зареєструвати його в квартирі, забезпечити йому доступ до вищевказаної квартири, зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та видати йому ключі від замків вхідних дверей до вказаної квартири /т. 2 а. с. 235-237/.

Вказував, що відповідачі перешкоджають йому у вільному доступі та в користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Вони змінили замки на вхідних дверях до квартири і ключів йому не дають та не впускають його до квартири.

Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 08 грудня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом /т. 3 а. с. 57/.

Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 29 серпня 2017 року залучено до участі і справі в якості третьої особи ТОВ «Місто для людей Кременчук» правонаступника ТОВ «Добробит» /т. 3 а. с. 15/.

Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою задоволено частково.

Ухвалено вселити ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні виділеною йому рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 березня 2009 року у користування частиною квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 320 грн. сплаченого судового збору.

Не погодившись з даним рішенням суду, представник ОСОБА_3 адвокат Шаповал Н.В. оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване нею судове рішення скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , визнавши ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою відмовити повністю. Судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом.

Свій відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Шаповал Н.В. надіслав ОСОБА_2 , в якому, спростовуючи доводи апелянта, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

ТОВ «Місто для людей Кременчук» надіслало заяву про розгляд справи без участі представника товариства, щодо задоволення апеляційної скарги покладається на розсуд суду.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8 з 24 листопада 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 05 травня 2008 року Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області.

Відповідно обмінного ордеру №74, виданого на ім`я ОСОБА_2 25 червня 1998 року на підставі рішення Виконкому Кременчуцької міської ради №1587/13 від 25 червня 1998 ро-ку, ОСОБА_2 дозволено зайняти по обміну з ОСОБА_5 , квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 06 березня 1997 року.

Встановлено, що з 29 травня 2001 року місце проживання ОСОБА_3 та з 13 грудня 2003 року місце проживання ОСОБА_1 у встановленому законом порядку зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 березня 2009 року, яке набрало законної сили 21 квітня 2009 року, вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 . Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме виділено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в користування кімнату «5» площею 11,68 кв. м, приміщення «4б» площею 6,6 кв.м., вбудовану шафу «6» площею 2,19 кв. м. та 9,81 кв. м. приміщення загального користування, виділено ОСОБА_2 у користуван-ня кімнату «4» площею 10,53 кв. м., балкон площею 1 кв. м. та 4,90 кв. м. приміщення загального користування; змінено в договорі найму квартири АДРЕСА_1 відповідального наймача ОСОБА_2 на ОСОБА_3 та зобов`язано ТОВ «Добробит» внести відповідні зміни в договір найму та відкрити на ім`я ОСОБА_3 особистий рахунок; зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у користуванні виділеною їм частиною квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука від 16 квітня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_5 відмовлено, при цьому вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_3 та ОСОБА_9 щодо вільного доступу та користування вказаною квартирою.

30 липня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ з заявою про примусове виконання рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 05 березня 2009 року.

04 серпня 2014 року державним виконавцем Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ Блискун Д.В. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №44229034, відповідно до виконавчого листа №2-128, виданого 18 березня 2014 року Крюківським районним судом міста Кременчука про вселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 та надано ОСОБА_2 строк до 11 серпня 2014 року, для самостійного виконання рішення суду від 05 березня 2009 року.

25 вересня 2014 року державним виконавцем Крюківського ВДВС ОСОБА_10 .В., примусово вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 та складено акт опису майна, відповідно до якого були описані всі речі, які знаходились в квартирі на момент вселення і вказані речі передані на відповідальне зберігання ОСОБА_1

06 жовтня 2014 року державним виконавцем Крюківського ВДВС Горбульовим А.В. складено акт із якого вбачається, що майно, яке було зазначене у Акті опису майна від 25 вересня 2014 року і яке передано на відповідальне зберігання ОСОБА_1 , було передано від ОСОБА_1 до власника ОСОБА_2 .

За нормами ст. 71 Житлового кодексу України право на житлове приміщення за тимчасово відсутнім наймачем зберігається протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За змістом вказаної статті, предметом доказування у спорах про визнання осіб такими, що втратили право користування помешканнями державного і громадського житлового фонду, є факт відсутності наймача або членів його сім`ї строком понад шість місяців без поважних причин та за відсутності обставин, передбачених частиною третьою цієї статті.

На обґрунтування позовних вимог позивачами-відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надано акт про не проживання, який складено 16 вересня 2013 року працівниками ТОВ «Місто для людей Кременчук» (до зміни найменування ТОВ «Добробит») ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зі слів громадян ОСОБА_13 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_6 та ОСОБА_14 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_7 , відповідно до якого ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтверджують факт не проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 з 2010 року до часу складання даного акту.

Також на обґрунтування позовних вимог позивачами-відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надано акт про не проживання, який складено 23 квітня 2015 року працівниками ТОВ «Місто для людей Кременчук» (до зміни найменування ТОВ «Добробит») ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зі слів громадян ОСОБА_15 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_8 та ОСОБА_6 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_9 , згідно якого ОСОБА_15 та ОСОБА_6 підтверджують факт не проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 з 25 вересня 2014 року по час складання акту.

Окрім цього, у матеріалах справи наявний акт про не проживання, складений 26 лис-топада 2015 року працівником ТОВ «Місто для людей Кременчук» (до зміни найменування ТОВ «Добробит») ОСОБА_11 зі слів громадян ОСОБА_16 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_10 та ОСОБА_6 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_9 , відповідно до якого ОСОБА_16 та ОСОБА_6 підтверджують факт не проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 з 25 вересня 2014 року по теперішній час.

Аналізуючи надані позивачами акти щодо не проживання, суд критично оцінив зміст інформації, що міститься у вказаних актах про не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі та правомірно не взяв до уваги зазначені акти як беззаперечний доказ не проживання відповідача-позивача ОСОБА_2 у спірній квартирі протягом періоду часу, що в них зазначено.

При цьому суд виходив з того, що зі змісту вказаних актів про не проживання від 16 вересня 2013 року, 23 квітня 2015 року, 26 листопада 2015 року та показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 встановлено, що вказані акти складались та посвідчувались останніми виключно зі слів осіб, що в них зазначені, тобто зі слів ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та достовірність тверджень останніх про не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі працівниками ТОВ «Місто для людей Кременчук» (до зміни найменування ТОВ «Добробит») ОСОБА_12 та ОСОБА_11 фактично не перевірялась, обстеження квартири перед складанням актів не проводилось.

ОСОБА_6 та ОСОБА_15 , зі слів яких було складено акти від 23 квітня 2015 року та від 26 листопада 2015 року, неодноразово викликались до суду для допиту в якості свідків, однак останні за викликами в судове засідання не з`явились, при цьому позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заява про виклик для допиту в якості свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , зі слів яких було складено акти про не проживання від 16 вересня 2013 року та від 26 листопада 2015 року не подавалась.

На спростування доводів позивачів за первісним позовом та на підтвердження факту постійного проживання в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 надано суду конверти, листи та повідомлення на його ім`я з різних державних установ та організацій, зі змісту яких вбачається, що вони надсилались ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , при цьому останні були отримані ОСОБА_2 , в тому числі і у відділенні поштового зв`язку.

Із змісту виписки по рахунку ОСОБА_2 , який відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України» за період з 21 травня 2013 року по 26 січня 2015 року та копій чеків про видачу готівки від 11 березня 2015 року, 29 травня 2015 року, 18 червня 2015 року слідує, що ОСОБА_2 отримував грошові кошти у відділенні банку, яке знаходиться у будинку, що розташований неподалік будинку, у якому знаходиться спірна квартира.

Згідно постанови слідчого СВ Крюківського ВМ КМВ УМВС України в Полтавській області Пижова М.В. від 23 червня 2015 року про призначення судово-медичної експертизи, слідчим проводилось досудове розслідування по кримінальному провадженню за №0000819 по факту отримання ОСОБА_2 18 червня 2015 року за адресою: АДРЕСА_4 тілесних ушкоджень.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції також виходив з того, що позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 , має у власності чи в користуванні інше житло, тобто не надано доказів того, що спірна квартира не є єдиним його житлом.

За нормами ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 47 Конституції України та статтею 109 ЖК України передбачено неможливість виселення особи із займаного жилого приміщення або будь-яке інше приму-сове позбавлення житла, крім випадків, встановлених законом, на підставі рішення суду.

Згідно п. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Враховуючи встановлені обставини, оцінюючи в сукупності надані позивачами за первісним позовом докази на обґрунтування позову, а також надані відповідачем докази на спростування доводів позивачів, районний суд, з урахуванням наведених вище норм права, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачами за первісним позовом не спростовані твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що він не має вільного доступу до спірної квартири та не доведено факт того, що відповідач ОСОБА_2 був відсутній у спірній квартирі протягом строку, що вказаний у позовній заяві, тобто понад шість місяців.

За наведених обставин, правильним є висновок суду про відмову у задоволенні первісного позову за недоведеністю, та про наявність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в частині усунення перешкод зі сторони відповідачів у користу-ванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом його вселення та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні спірною квартирою.

В свою чергу доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність

З огляду на викладене, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду справи вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом надана відповідна правова оцінка.

Висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, не вбачається.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, понесені апелянтом судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Шаповал Наталії Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Кривчун Т.О.

Кузнєцова О. Ю.