Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.02.2019 Справа №607/15314/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого Грицака Р.М.

за участю секретаря Чех Ю.Ю.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Майка М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору кредиту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору кредиту № від 16.11.2007 року недійсним. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що 16 листопада 2007 року між ним та ПАТ «УкрСибанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту за №0 (надалі Договір). У відповідності до п. 1.1. Договору банк зобов'язався надати йому кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, доларах США, в сумі 300000 (тридцять тисяч) доларів США, що дорівнює еквіваленту 151500 (сто п'ятдесят одна тисяча п'ятсот) гривень, а він зобов'язався належним чином використати та повернути кошти сплативши плату за кредит. Вважає, що кредитний договір було укладено з порушенням норм чинного законодавства, а саме: при укладенні кредитного договору банк не надав інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, у кредитному договорі графік платежів, що є Додатком №1 до договору вказані не вірні розрахунки та терміни, оскільки кошти не були надані йому повному обсязі, зокрема він недоотримав 7000 доларів США. Також зазначає, що умовами договору порушується принцип справедливості, оскільки всі ризики, які пов'язані із коливанням курсу, покладаються лише на боржника, а кредитор, в свою чергу, отримує подвійний прибуток. Крім того вказує, що даним кредитним договором порушується принцип рівності, оскільки у договорі кредитор наділяє себе значної кількістю прав та покладає на себе мізерну кількість зобов'язань, а позичальник наділяється лише правом звертатися до банку з клопотання про перенесення термінів погашення заборгованості та правом повернути достроково кошти, що підтверджується розділом 3 кредитного договору.

Ухвалою суду від 10.08.2018 року відкрито провадження у справі.

30.08.2018 року представник відповідача ПАТ «УкрСибанк» подав суду відзив на позовну заяву в якому не погодився твердженнями позивача, що Банк йому не додав 7000 дол. США, оскільки надання кредитних коштів ОСОБА_1 в розмірі 30 000,00 дол. США встановлено судом по справі 607/4126/14-ц за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, а тому просить врахувати преюдиційну обставину надання кредитних коштів ОСОБА_1, на підставі рішення суду, що набрало законної сили. Крім того зазначив, що, за умовами Кредитного договору (п.7.12.), згідно якого сторони домовились вважати, що уклавши цей Договір, Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим Договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважє їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього Договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Тож підписанням договору позичальник підтвердив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України.

Отже, волевиявлення Позивача під час укладання Кредитного договору було вільним, відповідало його інтересам, та було направлено на отримання кредиту саме у АКІБ «УкрСиббанк». Доказів, що доводили б факт умисних дій, чи умисної бездіяльності банку із метою обману позичальника та, що доводили б заперечування, або замовчування банком наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню кредитного договору Позивачем суду не надано. Тому просить відмовити ОСОБА_1 в задоволені позову до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним. 27.09.2018 року позивач ОСОБА_1 подав суду відповідь на відзив в якому не погодився з мотивами та аргументами викладеними у відзиві, зокрема зазначив, що факт отримання коштів в розмірі 30000 доларі США не встановлено, а рішення у справі за №607/4126/14-ц не набуло законної сили та оскаржується в касаційній інстанції. В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали з підстав і мотивів вказаних у позовній заяві та просять позов задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «УкрСибанк» в судовому засіданні позову не визнала та просить відмовити в його задоволенні з підстав та мотивів викладених у відзиві на позов.

Треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися з невідомих на те суду причин, хоча про день та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 цього Кодексу передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 16 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надає ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 30 000,00 доларів США із сплатою 13,25% річних за час фактичного користування кредитом. Пунктом 1.1. кредитного договору сторони обумовили, що Позичальник має право отримати кредитні кошти у вигляді одного траншу або декількох траншів, загальна сума яких не може перевищувати розміру суми кредиту, зазначеної в цьому пункті Договору, для чого надає Банку письмову заяву, в якій зазначає бажану суму траншу та бажану дату його отримання. Така заява Позичальника, укладена та надана згідно умов цього Договору, є підставою для видачі Банком траншу Позичальнику. Відповідно до п.1.5 зазначеного договору, Банк надає Позичальнику кредит: шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 у Банку.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто або через уповноважену особу або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані за договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Відповідно до п. 1.1. 4.4 Кредитного договору Позичальник укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць.

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони прийняли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення кредитного договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане.

При цьому, офіційний курс національної валюти гривні по відношенню до іноземних валют встановлюється Національним банком України та не залежить від волі сторін.

Згідно пункту 16 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 визначено, що обставина зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Зазначенні висновки відображені також у рішенні Верховного Суду України від 22.09.2012 року по справі №6-1111св10.

За правилами ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і порядку, встановлених законом.

Згідно статті 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.ч.1, 3 ст. 533 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України № 6-79цс від 02.07.2014 р., відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта, є єдиним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч.2ст.533ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається у гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Отже, визначення в договорі еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті відповідає вимогам ст.533 ЦК України. При цьому сплата за таким зобов'язанням має здійснюватися в гривні за офіційним курсом Національного банку України на дату оплати.

При цьому, виходячи із загальних умов укладеного між сторонами зазначеного кредитного договору, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату всіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту.

За умовами п. 7.12 Кредитного договору, сторони домовились вважати, що, уклавши цей договір Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього Договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим Договором та погоджується з ними, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що спірний Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі і щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, в договорі та загальних умовах, в графіку погашення кредиту, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, а також попередження позичальника про існування валютних ризиків, які покладаються на позичальника під час виконання зобов'язань за кредитним договором, якщо позичальником обрано кредитування в іноземній валюті, порядок сплати кредиту в іноземній валюті. Факт надання такої інформації підтверджується підписом позичальника в оспорюваному договорі та у відповідності до вищезазначених норм закону та Правил банком було отримано письмове підтвердження споживача/позичальника про ознайомлення з інформацією, яка зазначено в п.2 ч.2 ст. 11 даного Закону України «Про захист прав споживачів». Крім цього судом встановлено, що з моменту отримання кредитних коштів позивач частково виконував умови кредитного договору, користувався кредитними коштами, здійснював платежі за кредитом та нарахованими відсотками. Таким чином суд вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для визнання недійсним договору споживчого кредиту згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03.05.2018 року ( справа №607/4126/14-ц) ухвалено: Позов Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити частково. В рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 16 листопада 2007 р. в розмірі 19 948 (дев'ятнадцять тисяч дев'ятсот сорок вісім) доларів США 14 центів, що за курсом НБУ станом не день ухвалення судового рішення складає 521 743 (п'ятсот двадцять одна тисяча сімсот сорок три) грн.. 60 коп. звернути стягнення на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого та зареєстрованого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 20 грудня 2000 року, записано в реєстрову книгу за №33270, загальна площа 51,9 кв.м., житлова 30,5 кв.м. із застосуванням процедури продажу - шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, із визначенням та встановленням початкової ціни, визначеної на підставі оцінки майна здійсненої суб'єктом оціночної діяльності проведеною відповідно до законодавства. Ухвалюючи вказане рішення суд прийшов до висновку, що відкидає твердження відповідача ОСОБА_1 та його представника, а також його показання у якості свідка про те, що ним не отримувались кредитні кошти у сумі 7000 доларів США на підставі заяви про видачу готівки №8 від 26 березня 2008 року, оскільки за умовами спірного кредитного договору кредитні кошти було перераховано позичальнику на відкритий йому банком поточний рахунок НОМЕР_1 відповідно до п.1.5 його умов, а тому вважає, що банк виконав повністю взяті на себе зобов'язання. Твердження відповідача про те, що зазначена сума коштів була знята не ним, а іншою особою, суд вважає його власним недбальством. Зазначене рішення Тернопільського міськрайонного суду №607/4126/14-ц від 03.05.2018 року залишено без змін постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 20.07.2018 року та набрало законної сили. За умовами ч. 4. ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи обставини встановлені рішенням суду у справі №607/4126/14-ц від 03.05.2018 року, суд вважає спростованими твердження позивача про те, що ним не отримувались кредитні кошти у сумі 7000 доларів США згідно спірного кредитного договору.

Аналізуючи вищевикладені обставини та докази, суд приходить до висновку, що зазначені позивачем обставини не є визначеними законодавством підставами для визнання спірного правочину недійсним, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору кредиту № від 16.11.2007 року недійсним слід відмовити.

Оскільки при подачі цього позову позивач була звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позовних вимог суд відмовляє, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 82, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 203, 215, 1046 Цивільного кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору кредиту № від 16.11.2007 року недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне скарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий суддяР. М. Грицак