КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 539/2138/18
Головуючий у першій інстанції - Дубас Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту вступу в управління або володіння спадковим майном, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, відповідно до якого, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 22 жовтня 2018 року, просила встановити факт вступу у володіння ОСОБА_1 будинковолодінням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та яке належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка була бабусею позивача. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась із будинковолодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки (паю) площею 3,89 умовних кадастрових гектарів, яка перебувала в колективній власності ЕКСП «Сула» с. Войниха, Лубенського району, Полтавської області та належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право на земельну частку пай серії РН №803783 .

Відповідно до заповіту від 22 березня 1994 року все належне майно померла ОСОБА_3 заповіла своїм онучкам - їй - ОСОБА_1 та відповідачці - ОСОБА_2

Із заявою про прийняття спадщини в 6-ти місячний термін після смерті бабусі вона до нотаріальної контори не зверталася, хоч фактично вступила у володіння спадковим майном, зокрема домоволодінням, в якому періодично проживала та вела підсобне господарство до моменту його продажу, тому вважає, що належно прийняла спадщину згідно до діючих на той момент норм ст. 549 ЦК УРСР (1963 року).

У квітні 2018 року вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою нотаріуса від 10 квітня 2018 року їй відмовлено у вступі у спадщину та повідомлено про успадкування всього спадкового майна померлої ОСОБА_3 спадкоємцем за заповітом ОСОБА_2 .

З врахуванням викладеного просила у судовому порядку встановити факт вступу нею, як спадкоємцем за заповітом, у фактичне володіння спадковим майном спадкодавця. Встанволення вказаного факту їй необхідне для оформлення свідоцтва про право на спадщину на земельний пай (земельну ділянку площею 3,89 умовних кадастрових гектарів, яка перебувала в колективній власності ЕКСП «Сула» с.Войниха, Лубенського району, Полтавської області).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги обставину, що заява про відмову від спадщини складена 02 березня 2001 року, тобто поза межами встановленого законом строку на прийняття спадщини, й тому є нікчемною.

Апелянт вказує на можливість витребування судом, в разі наявності сумніву щодо достовірності та належності доказу, додаткових відомостей до такого доказу як довідка, що видана виконкомом Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області від 10 квітня 2018 року. Судом першої інстанції таких дій вчинено не було, проте визнано такий доказ неналежним та недопустимим, чим, на думку апелянта, його права грубо порушено.

Окрім того, апелянт вважає недопустимим порушенням процесуального права ігнорування та ненадання оцінки показам свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача в тексті судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

При апеляційному розгляді справи позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, вважаючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права в частині відмови від прийняття спадщини, та з порушенням норм процесуального законодавства в частині не надання оцінки показам свідків та письмовим доказам, зокрема довідці Засульської сільської ради, Лубенського району Полтавської області.

Відповідачка у справі ОСОБА_2 заперечила щодо доводів апеляційної скарги та просила її залишити без задоволення посилаючись на його законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. При цьому заперечила щодо фактів, викладених в позовній заяві щодо фактичного прийняття позивачкою спадщини, оскільки після смерті бабці ні вона, ні позивачка протягом 6 місяців не проживали у спадковому будинку та не обробляли земельної ділянки біля нього. Більш того, позивачка була обізнана про те, що вся спадщина була оформлена лише на неї і позивачка цього не оспорювала аж до 2018 року, коли нею було отримано свідоцтво про право на земельну частку (пай) після смерті ОСОБА_3 Однак, будучи обізнаним про ці факти, а також і про те, що спадковий будинок нею уже проданий, позивачка її права на вказане майно не оспорює, а тому і встановлення вказаного факту не потягне наслідків.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, що з`явилися до апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 22 березня 1994 року ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений виконавчим комітетом Войнихівської сільської ради, відповідно до якого ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, взагалі все те, на що вона має право по закону заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях кожній (а.с.15, т.1).

В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 (а.с.12, т.1).

До майна померлої ОСОБА_3 другою Лубенською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 200/316 (а.с.149-160, т.1).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 10 квітня 2000 року №7, видане на підставі рішення виконавчого комітету Войнихівської сільської ради, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 (а.с.154, т.1).

Спадщину після померлої ОСОБА_3 прийняла її онука ОСОБА_2 згідно заяви від 12 березня 2001 року (а.с.150, т.1).

Згідно заяви від 2 березня 2001 року, що подана до нотаріальної контори та зареєстрована за вх. № 100, ОСОБА_1 відмовилась від спадщини по заповіту ОСОБА_3 на користь сестри ОСОБА_2 (а.с.151, т.1).

12 березня 2001 року Другою Лубенською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 щодо спадкового майна ОСОБА_3 (а.с.159, т.1).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивач належним та допустимими доказами не довів свої позовні вимоги в частині фактичного прийняття спадщини після смерті спадкодавця, крім того суд врахував подану ОСОБА_1 заяву про відмову від прийняття спадщини як небажання останньої приймати та оформлювати спадщину за заповітом.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним положенням закону рішення суду першої інстанції відповідає.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), а також відповідно до пунктів 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України норми цього Кодексу застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до частини третьої статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Оскільки вказані правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України в новій редакції, тобто до 01 січня 2004 року, то до вказаних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Згідно з частиною першою статті 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Стаття 548 ЦК Української РСР визначає, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст.549 ЦК Української РСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 554 ЦК Української РСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Таким чином, доказами, наявними в матеріалах справи підтверджено факт того, що ОСОБА_2 належним чином оформила прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Другою Лубенською державною нотаріальною конторою 12 березня 2001 року.

Згідно п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5 (що була чинною на момент відкриття спадщини) доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Із матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_2 , звертаючись до нотаріальної контори 12 березня 2001 року із заявою про прийняття спадщини пред`явила сертифікат на право земельну частку (пай) на ім`я померлої ОСОБА_3 як факт прийняття спадщини та на підставі вказаної заяви, а також наданих правовстановлюючих документів на домоволодіння АДРЕСА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с. 159 т.1).

Також матеріали вказаної спадкової справи містять заяву ОСОБА_1 від 11 березня 2001 року адресовану нотаріальній конторі м. Лубни, в якій вона висловила своє небажання приймати спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 (а.с.151 т.1).

Колегія суддів враховує, що дійсно вказана заява подана ОСОБА_1 до нотаріальної контори поза шестимісячним терміном, визначеним ч.1 ст. 553 ЦК УРСР для відмови від прийняття спадщини та фактично є нікчемною, однак належних і допустимих доказів того, що позивачка протягом 6 місячного терміну вчинили дії, які свідчили б про прийняття нею спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 матеріали справи також не містять, що в свою чергу відповідно до ч.2 ст.553 ЦК УРСР є свідченням того, що вона вказану спадщину не прийняла.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із положеннями ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято як доказ довідку, видану виконавчим комітетом Засульської сільської ради Полтавської області від 10 квітня 2018 року №453, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, даючи оцінку зазначеному доказу мотивував неприйняття даної довідки як доказу факту прийняття спадщини, пославшись на те, що вказана довідка видана через 18 років після обставин, які нею посвідчуються та в ній не конкретизована обставини, які стали підставою для тверджень, викладених в ній, та не зазначено яким чином останньою прийнято вказану спадщину.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції був вправі витребувати відомості щодо достовірності та належності вказаної довідки слід зазначити те, що суд не зобов`язаний збирати докази, що стосуються предмета спору.

Доводи апелянта про не надання судом першої інстанції оцінки показам свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не може бути підставою для скасування зазначеного рішення суду, оскільки із протоколу судового засідання від 25 квітня 2019 року (а.с. 14,15 т.2) вбачається, що зазначені свідки не підтвердили факт проживання чи іншим способом користування ОСОБА_7 спадковим будинком саме протягом 6-ти місячного строку.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_1 на момент відкриття спадщини не подала до нотаріальної контори жодного доказу вступу в управління чи володіння спадковим майном.

Також колегія суддів враховується, що позивачка у справі, будучи обізнаною із тим, що право на спадщину у повному обсягу оформлено відповідачкою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за завітом на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 159 т.1) та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) розміром 3,89 в умовних кадастрових гектарах за рахунок земель колективної власності ЕКСПР «Сула» с. Войниха, Лубенського району Полтавської області, позовних вимог щодо визнання недійсними в частині цих свідоцтв не заявляла, тому встановлення факту прийняття спадщини за відсутності останньої не тягне за собою юридичних наслідків.

Також із пояснень сторін вбачається, що частина із вказаного спадкового майна - житловий будинок по АДРЕСА_1 на час звернення позивачкою із позовом відповідачкою відчужений третім особам, які не залучені стороною у вказаній справі, а встановлення зазначеного факту в подальшому може вплинути на їх права та обов`язки.

Згідно із положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 03 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв