ПОСТАНОВА

Іменем України

02 жовтня 2019 року м. Кропивницький

справа № 400/476/18

провадження № 22-ц/4809/1483/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Суровицької Л. В.,

суддів Авраменко Т. М., Черненка В. В.

секретар Лазаренко-Шаповалова В. В.

учасники справи :

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача за довіреністю - Гаренко Надія Володимирівна, Тригубенко Володимир Ілліч , Бистров Сергій Анатолійович ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача- адвокат Вацюк Микола Володимирович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 23 липня 2019 року у складі судді Шаєнко Ю. В. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Банк зазначав, що 12 лютого 2009 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірір 4500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов?язання за договором належним чином не виконував, тому станом на 09 квітня 2018 року утворилась заборгованість - в сумі 118 125 грн. 21 коп, з яких: заборгованість за кредитом - 5665 грн 27 коп,; заборгованість по сплаті відсотків - 102 496 грн. 83 коп., заборгованість по пені - 4100 грн., а також штрафи - 250 грн. (фіксована частина), 5613 грн. 11 коп. (процентна складова).

Банк просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованісь за кредитним договором у розмірі 118 125,21 грн. та сплачений судовий збір(а.с.2-4).

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 23 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував рішення тим, що позивач пропустив строк позовної давності. Відповідно до заяви відповідач отримав кредит на платіжну картку «Кредитка Універсальна» 12 лютого 2009 року, строк дії якої визначено по листопад місяць 2014 року, тому строк дії платіжної картки сплив 30 листопада 2014 року. Останній платіж по кредиту відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідач здійснив 27 жовтня 2014 року. По закінченню строку дії картки, нову картку відповідач не отримував. З позовом до суду позивач звернувся 26 квітня 2018 року, а строк позовної давності сплив 30 листопада 2017 року (а.с. 160-161).

В апеляційній скарзі Банк просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що отримана картка діяла до листопада 2014 року. Банком надавались суду довідки, які свідчать про те, що кредитна картка неодноразово перевипускалась, строк дії останньої картки - серпень 2017 року. Банк вважає, що перебіг строку позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - до останнього дня дії картки, тобто 31 серпня 2017 року. Позов подано у квітні 2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Суд ухвалюючи рішення не перевірив належним чином умови договору, строк дії кредитної картки (а.с.165-168).

Представник відповідача Вацюк М.В. у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що відповідач картки з іншим строком дії, ніж по листопад 2014 року, не отримував. Доводи позивача про отримання відповідачем перевипущеної картки належними доказами не підтверджено. Позивачем пропущено строк позовної давності, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову (а.с.186-192).

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 02 вересня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, 13 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 02 жовтня 2019 року (а.с. 178, 182).

В засіданні апеляційного суду представник банку підтримав доводи апеляційної скарги, а представник відповідача заперечив проти цих доводів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача,представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що 11 лютого 2009 року ОСОБА_3 надав банку заяву про надання йому кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», з базовою процентною ставкою за кредитом 2,5 % на місяць на залишок заборгованості, бажаний кредитний ліміт 500 грн.. Також відповідачем 13 лютого 2009 року підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду», в якій, зокрема зазначена базова процентна ставка на місяць на залишок заборгованості, виходячи з- розрахунку 360 днів на рік 2,5 %, щомісячний платіж 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. зі строком внесення щомісячних платежів з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за звітним, а також передбачена сплата неустойки за несвоєчасне погашення заборгованості у вигляді пені(1) та пені (2) та штрафів в сумі 500 грн. та 5 % від суми позову (а.с.8,123).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

На підтвердження позовних вимог Банк надав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку , а також Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

Умови та правила надання банківських послуг, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» відповідачем не підписано (а.с.9, 10-15).

За розрахунком банку станом на 09 квітня 2018 року утворилась заборгованість - в сумі 118 125 грн. 21 коп, з яких: заборгованість за кредитом - 5665 грн 27 коп,; заборгованість по сплаті відсотків - 102 496 грн. 83 коп, заборгованість по пені - 4100 грн., а також штрафи - 250 грн. (фіксована частина), 5613 грн. 11 коп. (процентна складова).

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома , у зв?язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються у договорі.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною (ч.3 ст.1056-1 ЦК України ).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, які банк збільшив в односторонньому порядку відповідно до Умов правил надання банківських послуг ПриватБанку на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (травень 2007 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом ( листопад 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З наведених підстав, апеляційний суд дійшов висновку про те, що Банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов`язання з повернення кредиту.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що питання щодо повернення кредиту відповідачем повинно вирішуватися не на підставі Умов та правил надання банківських послуг, а відповідно до умов, викладених в заяві від 11лютого 2009 року та Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаній відповідачем (а.с.8, 123) .

Відповідач не заперечує подання ним та підписання заяви на видачу кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Не заперечує, що підписом на заяві підтвердив факт отримання кредитної картки та відкриття йому банком 12 лютого 2009 року карткового рахунку.

Заперечуючи проти позову, зазначав, що позивач безпідставно в односторонньому порядку збільшував процентну ставку, тому розрахунок заборгованості за процентами є неправомірним.

Визнав позовні вимоги банку частково, а саме розмір заборгованості за тілом кредиту станом на 30 листопада 2014 року в сумі 5665 грн.27 коп. та 788 грн.32 коп. - проценти за користування кредитом, за базовою процентною ставкою - 30 процентів на рік, як передбачено в заяві на видачу кредитної картки.

Разом з тим у відзиві на позовну заяву відповідач заявив про те, що позивачем пропущено строк позовної давності та просив суд застосувати наслідки пропуску цього строку.

Зазначав, що видана йому банком кредитна картка діяла в межах визначеного нею строку - до останнього дня листопада 2014 року. Після цього інші кредитні картки в банку не отримував, після жовтня 2014 року платежі щодо повернення кредиту не здійснював.

Відповідно до ст.129 Конституції України реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією.

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов?язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що банком в односторонньому порядку збільшена визначена в заяві процентна ставка 30 % (базова 2,5 %) з 01 вересня 2014 року до 31 березня 2015 року до 34,80 % (а.с.6 звор та довідки про умови кредитування, підписаної відповідачем.

Згідно з ч.3 ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Судом правильно встановлено і цей висновок не заперечується позивачем, підтверджується виписками по рахунку відповідача, останній платіж особисто відповідач здійснив 27 жовтня 2014 року. В подальшому банк з кредитного ліміту здійснював списання коштів на погашення штрафних санкцій.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, картка діє в межах визначеного нею строку. Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного в картці місяця і по закінченню строку дії картки банк продовжує строк дії картки шляхом надання клієнту картки з новим строком дії, якщо від клієнта не надійшла письмова заява про закриття карткового рахунку.

Згідно з п.5.4. Правил користування платіжною карткою строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле month).

Відповідно до заяви, відповідач отримав кредит на платіжну картку «Універсальна» «55 днів пільгового періоду» 12 лютого 2009 року, строк дії якої визначено по листопад місяць 2014 року включно, тобто по 30 листопада 2014 року.

Надана банком довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_3 , свідчить, що кредитний ліміт змінювався в період з 29 вересня 2010 року по 17 січня 2014 року.

Судом встановлено, що станом на 30 листопада 2014 року заборгованість відповідача перед банком по кредиту становила, зокрема - 5 665 грн.27 коп. по тілу кредиту та 788 грн.32 коп. по процентам за користування кредитом.

На підтвердження вимог Банком надано довідку про те, що кредитна картка видана ОСОБА_3 вперше 13 лютого 2009 року з терміном її дії по грудень 2011 року. В наступному картка перевипускалась та видавалась 27 січня 2012 року з терміном дії по липень 2015 року, 14 березня 2012 року з терміном дії по жовтень 2015 року та 11 грудня 2013 року з терміном дії по серпень 2017 року.

З довідки вбачається, що кредитні картки перевипускались у 2012 році та у 2013 році ще задовго до закінчення строку дії попередньої кредитної картки.

Належні та допустимі докази того, що відповідач дійсно отримав зазначені банком кредитні картки, починаючи з січня 2012 року, позивачем не надані.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не надав доказів на підтвердження того факту, що він не отримував ці картки, є безпідставні, оскільки відповідач не веде облік перевипущених та виданих клієнту кредитних карток, такими повноваження наділений саме банк, як позикодавець.

Надана банком фотографія відповідача з карткою в руках, не містить відомостей про те, коли та яку саме кредитну картку , з яким номером, отримав відповідач (а.с.115)

Відповідно до ст.ст. 526, 530,610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов?язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання).

Судом встановлено і вказана обставинами позивачем не заперечується, що відповідач останній платіж здійснив 27 жовтня 2014 року. Після цього перестав вносити платежі на погашення кредиту.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.ст.257,258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік.

Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив застосувати строк позовної давності (а.с.43-48).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов?язано його початок.При цьому початок перебігу позовної давності пов?язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна ,55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем 13 лютого 2009 року, встановлено окремі самостійні зобов?язання, які деталізують обов?язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов?язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця,дня) невиконання позичальником цього зобов?язання.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов?язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Така правова позиція висловлена, зокрема у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 405/2199/16-ц (провадження № 61-324 св18), у постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 303/3817/16-ц (провадження № 61-28169св18), а також аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, враховуючи, що умовами кредитного договору визначено порядок погашення заборгованості шляхом внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, що слідує за звітним, встановивши, що останній місячний платіж відповідач вніс 27 жовтня 2014 року, а банк звернувся до суду з позовом 20 квітня 2018 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не грунтуються на нормах матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та на досліджених судом доказах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржена ухвала суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення. .

Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 23 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2019 року.

Головуюча суддя Л. В. Суровицька

Судді Т. М. Авраменко

В. В. Черненко