ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/908/18 Номер провадження 22-ц/814/476/19Головуючий у 1-й інстанції Дем"янченко С.М. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до місцевого суду з даним позовом до відповідача, посилаючись на те, що сторони по справі перебувають у шлюбі з 19.09.2009 року, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Зіньківського районного управління юстиції у Полтавській області 19.09.2009 року, актовий запис №90.

Зазначає, що, від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з позивачкою і повністю перебуває на її утриманні та вихованні. В Свідоцтві про народження дитини батьком зазначений відповідач ОСОБА_2

Вказує, що між сторонами погіршились подружні відносини, наявна психологічна несумісність, внаслідок чого виникають часті сварки. Відповідач матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина не надає.

З урахуванням наведеного прохала: шлюб між сторонами по справі розірвати, та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «ОСОБА_3»; після розірвання шлюбу дитину залишити проживати з нею; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду (03.07.2018 року) і до його повноліття; рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання; вирішити питання судових витрат.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2018 року шлюб, між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5. та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4., зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Зіньківського районного управління юстиції у Полтавській області 19.09.2009року, актовий запис №90, розірвано.

Після розірвання шлюбу позивачу ОСОБА_3 залишено прізвище «ОСОБА_3».

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4., жителя АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 аліменти на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5., жительки АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж мінімальний розмір аліментів, визначений чинним законодавством України для дитини відповідного віку, починаючи з 03.07.2018 року і до його повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4., жителя АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 - 704,80 (сімсот чотири гривні 80 коп.) грн., судового збору на користь: рахунок: 6001, одержувач : ГУК у м. Києві/м. Київ/ 22030106, код за , банк одержувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача ( МФО) : 899998, код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в сумі 704,80 (сімсот чотири гривні 80 коп.) грн.

Рішення суду про стягнення аліментів в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Вказане рішення оскаржив відповідач, який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення місцевого суду в частині вирішення позовної заяви про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини (в частині визначення розміру аліментів) із зазначенням про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку та доходів платника аліментів, щомісяця, не менше мінімальної граничної ставки аліментів на дитину у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, вирішити питання судових витрат та винести окрему ухвалу з метою вжиття заходів належного реагування на порушення норм чинного законодавства в межах цивільної справи Зіньківського районного суду Полтавської області №530/908/18 за даним позовом.

Вказує, що позивач просила стягнути на її користь з відповідача аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не як зазначено місцевим судом 50%.

Також, зазначає, що місцевим судом було невірно встановлено фактичні обставини справи та невірно зазначено доводи відповідача та його позицію, як сторони по справі.

Зауважує, що місцевий суд при визначенні розміру аліментів безпідставно зазначив про необхідність стягнення 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але «не менше ніж мінімальний розмір аліментів, визначений чинним законодавством України для дитини відповідного віку», тоді як необхідно було вітко визначити - «в розмір 1/4 частини всіх видів заробітку та доходу платника аліментів, щомісяця, але не менше мінімальної гарантованої ставки аліментів на дитини у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Вважає, що наведені обставини є підставою для неоднозначного розуміння судового рішення та в подальшому можуть утруднити його виконання.

Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно актового запису №90 в Книзі реєстрації шлюбів Відділу реєстрації актів цивільного стану Зіньківського РУЮ Полтавської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 одружились 19.09.2009 року, прізвище дружини після шлюбу - «ОСОБА_3» (Свідоцтво про шлюб НОМЕР_3, а.с.7-8).

Відповідно до актового запису №18 в Книзі реєстрації народжень Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Зіньківського РУЮ Полтавської області, ОСОБА_4, батьками якого записані: ОСОБА_2 (батько) та ОСОБА_3 (мати), народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження НОМЕР_4 від 28.02.2012 року, а.с.9).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, сторони разом не проживають, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам неповнолітньої дитини, а тому наявні підстави для розірвання шлюбу.

При вирішенні позову в частині стягнення аліментів суд, враховуючи, що відповідач належним чином не виконує своїх батьківських обов'язків і матеріальної допомоги добровільно в достатній мірі на утримання дитини не надає, та з урахуванням матеріального становища сторін, прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача на утримання дитини аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж мінімальний розмір аліментів, визначений чинним законодавством України для дитини відповідного віку, починаючи з 03.07.2018 року і до його повноліття.

Проте, такий висновок місцевого суду не в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам та не ґрунтується на нормах права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Згідно ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Так, матеріалами справи установлено, що, згідно Довідки №188 від 26.06.2018 року, позивач ОСОБА_3 працює в ТОВ «Санаторій «Сосновий бір» та її заробітна плата за період з грудня 2017 року по травень 2018 року становила 18234,87 грн. (з урахуванням утриманого податку) (а.с.10).

Як убачається з довідки про склад сім'ї №3224 від 26.06.2018 року, за адресою: АДРЕСА_2, зареєстровані ОСОБА_3 (власник) та її син ОСОБА_4 (а.с.11).

Також, згідно довідки про доходи відповідача, ОСОБА_2 за період з лютого по липень 2018 року отримав дохід в сумі 22338,00 грн., відомості про сплачені аліменти відсутні (а.с.28).

Як убачається, ОСОБА_2 було перераховано на рахунок позивача ОСОБА_3 кошти із зазначенням «Аліменти» в сумі: - 989,92 грн. квитанція від 31.07.2018 року, 990,02 грн. квитанція від 08.08.2018 року, 990,02 грн. квитанція від 06.09.2018 року (а.с.30),35-36.

Відтак, місцевим судом вірно установлено, що відповідач є здоровою працездатною людиною, працює водієм та отримує заробітну плату, яка станом на липень 2018 року складає 3725 грн., непрацездатних осіб на утриманні не має і тому має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, зокрема, у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу).

При цьому, сплата ОСОБА_2 з липня по вересень 2018 року аліментів на користь позивача на утримання неповнолітнього сина, не може стати підставою для відмови в позові за відсутності юридичної підтвердженості надання такої допомоги в майбутньому.

За змістом ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У відповідності до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Статтею 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

За змістом п.1 ч.5 ст.265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазнача ється висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14 резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК.

У ній, зокрема, має бути зазначено розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні .

Так, зі змісту прохальної частини позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 прохала, зокрема, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду (03.07.2018 року) і до його повноліття.

Заявою від 08.11.2018 року (а.с.48) позивач підтримала свою вимогу про розмір стягуваних аліментів, зокрема, і щодо необхідності їх визначення в сумі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З наведеного вбачається, що законом установлений мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, про що і просила в позовній заяві ОСОБА_3

Відтак, з урахуванням нормативно закріпленої вимоги щодо чіткого формулювання резолютивної частини рішення суду, з метою її максимальної чіткості та визначеності, що б унеможливило неоднозначне її трактування, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 в цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а саме щодо зміни резолютивної частини рішення суду та зазначення, що аліменти необхідно стягувати в розмірі не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Прохання відповідача про постановлення окремої ухвали задоволенню не підлягає з урахуванням наступного.

Відповідно до положень ст.385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених ст.262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

За змістом ч.10 ст.262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Згідно п.22 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року №12, виходячи з положень статті 320 ЦПК (стаття 385 ЦПК України, в редакції, чинній з 15.12.2017 року), апеляційні суди постановляють окремі ухвали та направляють їх відповідним особам і органам для вжиття ними необхідних заходів у порядку, встановленому статтею 211 ЦПК (стаття 262 ЦПК України, в редакції, чинній з 15.12.2017 року), як щодо виявлених при розгляді справи причин та умов, що сприяли порушенню закону, так і щодо порушення норм права та помилок, зокрема тяганини, інших недоліків під час розгляду справи, допущених судом першої інстанції, що не фіксуються в судовому рішенні апеляційного суду.

Окремі ухвали про допущені судом першої інстанції порушення норм права і помилки направляються для їх усунення та з метою запобігання їх виникненню (залежно від характеру та кількості) до суду першої інстанції чи судді, які розглядали справу, або до відповідної кваліфікаційної комісії суддів.

Окрема ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку особами, щодо яких вона постановлена.

З матеріалів справи вбачається, що порушення норм матеріального права, виявлені в оскаржуваному рішенні суду від 08.11.2018 року, було в повній мірі усунуто даною постановою суду. При цьому, фактів тяганини, інших недоліків під час розгляду справи встановлено не було, а тому підстави для постановлення окремої ухвали відсутні.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки даною постановою, рішення місцевого суду в частині визначення суми стягнення - 1/4 частка доходу апелянта, не змінювалось, то і судові витрати перерозподілу не підлягають.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - задовольнити часткового.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2018 року в частині позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, аліментів на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5., на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж мінімальний розмір аліментів, визначений чинним законодавством України для дитини відповідного віку, починаючи з 03.07.2018 року і до його повноліття, -змінити.

Викласти третій абзац резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4., жителя АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 аліменти на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5., жительки АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.07.2018 року і до його повноліття».

В іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ С.М. Бондаревська

О.Ю. Кузнєцова