ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Харків

справа № 643/5808/18

провадження № 22-ц/818/580/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2,

Треті особи: ОСОБА_3, Територіальний підрозділ Центру надання адміністративних послуг та споживчого ринку Харківської міської ради;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Лой Федора Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2018 року, ухваленого суддею Єрмак Н.В.,-

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року позивач звернулась з позовом до Московського районного суду міста Харкова, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщеням.

Позовна заява мотивована тим, що їй та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1. На даний час в квартирі зареєстровані: вона- ОСОБА_1 та її сини ОСОБА_3, ОСОБА_2 З вересня 2015 року відповідач за місцем реєстрації не проживає.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів того факту, що відповідач не проживає за місцем реєстрації більше ніж 1 рік без поважних на те причин. Позивачем не надано доказів реєстрації відповідача в квартирі АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Лой Ф. А., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Посилається на обставини, які були викладені в позовній заяві.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями та наркотичними речовинами, не виконує своїх обов'язків по утриманню квартири, систематично вчиняв дії, пов'язані із викраденням особистого майна, що підтверджується копією вироку, яка міститься в матеріалах справи.

Посилаючись на відсутність даних про реєстрацію відповідача, суд першої інстанції залишив поза увагою копії паспорту відповідача та довідку ОСББ «Олімп», відповідно до яких відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 крім того, суд відкриваючи провадження з'ясовує зареєстроване місце проживання відповідача у відповідності до положень ч. 1 ст. 187 ЦПК України.

Суд всупереч ст. 274 ЦПК України призначив справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, позбавивши права позивача можливості заявити клопотання про виклик свідків, тощо.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 14 березня 2006 року, витягом з Державного реєстру правочинів, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали в особисту приватну власність по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1

Також в матеріалах справи містяться копія довідки про звільнення ОСОБА_2, копія вироку Московського районного суду м.Харкова від 28.10.2015 року, копія паспорту позивача та третьої особи ОСОБА_3

За відомостями відділу моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області - ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 в м.Харкові з 22 жовтня 2009 року.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Отже, оскільки відповідач на законних підставах, зі згоди власника, вселився у спірну квартиру як член сім'ї власника, зареєструвався в установленому законом порядку за вказаною адресою, таким чином, набув право користування житловим приміщенням та має право на житло.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

За правилами статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, при виникненні спору між власником житла та особами, що мають право користуватися житлом, слід враховувати вимоги ст. 405 ЦК України, оскільки спір має речово-правовий характер.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі, у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

У справах про наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Тобто в кожному випадку суд має з'ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи.

Розглядаючи справу, суд враховує інтереси всіх сторін і вирішує спір залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховує, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування позовних вимог позивачем надано копію довідки про звільнення ОСОБА_2, копія вироку Московського районного суду м.Харкова від 28.10.2015 року.

На підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 в квартирі позивачем також було заявлено клопотання про допит свідків в суді апеляційної інстанції, які пояснили, що відповідач не проживає в спірній квартирі.

Разом з тим, вказані докази не спростовують висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог з урахуванням наступного.

Відповідно до вимог частин 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Матеріали справи не містять інформацію про причини відсутності відповідача та період відсутності.

З урахуванням вищезазначеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог, оскільки судовим розглядом не встановлено, що відповідач відсутній за місцем проживання без поважних причин.

Посилання на вирок суду свідчить про неприязливі стосунки мати і сина. При цьому, вчинення злочину не є підставою для визнання особи такої, що втратила право користування житлом.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі представника позивача, були предметом розгляду суду першої інстанції та зазначеним доводам дана відповідна оцінка, висновків суду вони не спростовують.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Лой Федора Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 01 березня 2019 року