Справа № 461/3086/18 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/724/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

прокурора Заяць І.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області, Прокуратури Львівської області про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області, Прокуратури Львівської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що ОСОБА_2 незаконно перебував під слідством та судом впродовж 72 місяців та 8 днів, а саме: з 08.02.2012 (постанова про порушення кримінальної справи) по 15.02.2018 (постанова про закриття кримінальної справи). Відтак, вважає, що за цей період йому було заподіяно значної моральної шкоди, а в його житті відбулися негативні зміни, які суттєво вплинули на відносини в роботі, з друзями та в сімї. Протягом шести років ОСОБА_2 доводив свою невинуватість у скоєнні інкримінованих йому злочинів, у зв»язку з чим, змушений був витрачати свій час на участь в слідчих діях та в судових засіданнях, постійно хвилюватися за своє майбутнє, що негативно позначилось на його моральному та психологічному стані. Вважає, що з вини органів досудового слідства були порушені його життєві умови як в побуті так і у роботі, було порушено авторитет та ділову репутацію на роботі, відбувся розрив особистих та ділових відносин з багатьма людьми. Участь у кримінальній справі потягла за собою нераціональне витрачання часу, обумовили значну витрату фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, внаслідок чого позивачу заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 269 120,00 грн. Крім того просив стягнути з Державної казначейської служби України грошові кошти, внесені у виді застави за ОСОБА_2 з інфляційними витратами в розмірі 40 084,00 грн.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 15 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди суму грошових коштів в розмірі 269 120,00 грн.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Державної судової адміністрації України 4036,80 грн судового збору.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила Державна казначейська служба України.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою позивача повинен був вирішувати орган прокуратури, шляхом винесення відповідної постанови. Вважає, що при розрахунку моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом необхідно застосовувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено у розмірі 1700 грн. Крім цього, звертає увагу на те, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування та не повинен призводити до збагачення позивача за рахунок Держави, що було проігноровано судом першої інстанції. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор Заяць І.Є. апеляційну скаргу підтримала, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання апеляційної інстанції не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, тому його неявка відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Судом установлено, що 08.02.2012 слідчим управлінням ДПС у Львівській області відносно ОСОБА_2 порушено кримінальну справу №141-0892 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.212 КК України, про що винесено постанову.

03.03.2012 винесено постанову про притягнення ОСОБА_2 в якості обвинуваченого за ч.3 ст.212 КК України.

Під час досудового слідства ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 17 000 грн, який був сплачений в березні 2012 року.

18.05.2012 порушено нову кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, про що винесено постанову та яку об»єднано в одне кримінальне провадження зі справою №141-0892.

19.05.2012 року ОСОБА_2 пред»явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.212, ч.4 ст.358 КК України.

28.05.2012 складено обвинувальний висновок, який затверджений прокурором 08.06.2012 року.

Кримінальну справу скеровано до Галицького районного суду м.Львова.

За результатами розгляду справи в суді винесено постанову від 29.05.2017 у справі №1304/5380/12, якою кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_2 за ч.3 ст.212, ч.4 ст.358 КК України направлено для проведення додаткового розслідування.

Після надходження кримінальної справи з Галицького районного суду м.Львова до прокурора, в подальшому до органу досудового розслідування 15.06.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за №0000053 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.212, ч.4 ст.358 КК України.

15.02.2018 заступник начальника відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду прокуратури Львівської області, розглянувши матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000053 від 15.06.2017 за попередньою кваліфікацією кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.3 ст.212, ч.4 ст.358 КК України, постановив дане кримінальне провадження закрити у зв»язку із відсутністю в діях директора ТОВ «Нео-Сервіс» - ОСОБА_2 складу кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.3 ст.212, ч.4 ст. 358 КК України (а.с.39-44).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури ОСОБА_2 у період з 08.02.2012 до 15.02.2018 незаконно перебував під судом і слідством 72 місяці та 8 днів, оскільки в ході досудового розслідування не було виявлено належних та допустимих доказів, які б підтверджували вчинення ОСОБА_2 кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.3 ст.212, ч.4 ст. 358 КК України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що незаконними рішеннями та діями посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури ОСОБА_2 завдано моральну шкоду з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У цих випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду.

Пунктом 2 ст.2 цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом виникає у випадках, зокрема закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримання.

Відповідно до п.5 ст.3 зазначеного Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається), зокрема моральна шкода.

У частинах 5,6 ст. 4 зазначеного Закону вказано, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв»язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Ураховуючи фактичні обставини справи, тривалість перебування позивача під слідством і судом у період з 08.02.2012 до 15.02.2018, що негативно вплинуло на звичний уклад життя, тобто зумовило моральні страждання і переживання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи положення ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» згідно з яким відшкодування моральної шкоди проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом,суд першої інстанції вірно виходив із мінімального розміру заробітної плати, встановленого на час розгляду справи у розмірі 3 723,00 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що при обрахунку відшкодування завданої моральної шкоди необхідно виходити із розміру мінімальної заробітної плати в сумі 1700,00 грн, як про це зазначено в Законі України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки положення цього Закону не розповсюджують свою дію на спірні правовідносини.

Так, ч. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1700 грн.

Таким чином, положення цієї частини Закону стосуються застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при обчисленні окладів, заробітної плати, інших виплат, пов»язаних з оплатою праці.

Так як предметом спору у даній справі є стягнення відшкодування в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , а не будь-яких виплат в порядку оплати праці, ч.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року свою дію на спірні правовідносини не поширює.

Таким чином, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 269 120,00 грн., з розрахунку 3723,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на час винесення рішення) х 72 місяці 8 днів (кількість місяців перебування під слідством) = 269 120,00 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що районним судом незаконно прийнято рішення всупереч нормам ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» з огляду на те, що питання відшкодування моральної шкоди за заявою позивача повинен був вирішувати орган прокуратури, шляхом винесення відповідної постанови, не заслуговують на уваги, оскільки положення ст. 12 зазначеного Закону не поширюються на відшкодування моральної шкоди, відшкодування якої передбачено п.5 статті 3 Закону.

За таких обставин, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 07.03.2019

Головуючий

Судді