Справа № 199/5408/18
РІШЕННЯ

Іменем України

25.09.2019 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Куземі О.Г., за участі: представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача та просила суд: встановити факт проживання сторін по справі однією сім`єю без перебування у шлюбі між собою у період з 20.06.2005 року по 25.09.2015 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину вказаної квартири. У підтвердження заявлених вимог посилається на те, що між сторонами 23.09.1995 року вперше був укладений шлюб. 20 травня 2005 року в результаті сварки сторони подали заяви до Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області про розірвання шлюбу. При цьому позивач з відповідачем відразу примирились та проживали разом як і до подачі заяви. Зазначає, що сторони не мали відомостей щодо формальності - винесення постанови та розірвання шлюбу. Як виявилось згодом, постановою № 90 від 20.06.2005 року Амур-Нижньодніпровського районного у місті Дніпропетровську відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області шлюб з відповідачем через місяць після подання заяви 20 травня 2005 року було розірвано. 21 жовтня 2005 року за сумісні сімейні кошти сторони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем по справі. Окрім того, факт спільного проживання та ведення спільного господарства підтверджується укладанням кредитного договору між відповідачем та АКБ «Правекс-Банк» №09006-091/05Р від 21 жовтня 2005 року, по якому позивач виступила в якості поручителя. 17.11.2010 року, дізнавшись про те, що формально шлюб між сторонами було розірвано через винесення постанови органом державної реєстрації актів цивільного стану, сторони 14.10.2011 повторно зареєстрували шлюб. На тепер шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду від 21.11.2016 року. Відповідач заперечує її право власності та право користування спірною квартирою, вважаючи себе єдиним її власником

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Пояснила суду, що сторони тричі реєстрували шлюб між собою, пройшли обряд вінчання, при цьому в періоди, коли шлюб було розірвано сторони проживали разом та вели спільне господарство. Фактично шлюбні стосунки було розірвано між сторонами в липні 2016 року під час сварки в Ізраїлі, де на той час перебувала позивач і до неї приїхав відповідач. Спірна квартира була придбана за кредитні кошти, кредит повертали разом, в тому числі і за рахунок продажу спільної квартири сторін по АДРЕСА_2 . Позивач була вимушена поїхати на заробітки до Ізраїлю, де на той час проживав її син, звідки висилала грошові кошти відповідачу на погашення кредиту, за рахунок яких кредит було виплачено достроково у 2009 році.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зазначивши, що спірна квартира була придбана за кредитні кошти, які відповідач одноособово повертав банку за рахунок своєї зарплатні. Дострокове погашення кредиту відбулось за рахунок продажу у 2006 році квартири по АДРЕСА_2 , де його частка становила 1/3, що вартувало в еквіваленті 7000 доларів США. Дострокове погашення кредиту у 2009 році відбулось за рахунок позичених у сторонньої особи коштів, а також за рахунок того, що відповідач підробляв на будівництвах. Після розірвання шлюбу між сторонами у 2005 році, сторони зберегли дружні стосунки, тому позивач і була поручителем за кредитним договором, крім того, саме з дружніх стосунків відповідач дозволив позивачу проживати в спірній квартирі та там її зареєстрував. Відповідач не заперечував факт пересилання позивачем йому грошових коштів з Ізраїлю, проте стверджував, що за ці кошти позивач придбала собі ювелірні прикраси. У 2011 році та у 2015 році укладення та розірвання шлюбу, а також обряд вінчання між сторонами були фіктивними, оскільки цього вимагали від позивача в Ізраїлі, де остання постійно проживала, а відповідач з дружніх стосунків їй допомагав та погоджувався.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, вислухавши пояснення свідків, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 вересня 1995 року сторони уклали шлюб, який було розірвано на підставі заяви сторін постановою №90 від 20.06.2005 року, що винесена Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. 14 жовтня 2011 року сторони повторно уклали шлюб, який було розірвано. 22 вересня 2015 року сторони втретє уклали шлюб, який був розірваний рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року.

21 жовтня між АКБ «Правекс-Банк» та відповідачем по справі укладено договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті в сумі 28500 доларів США. У цей же день між АКБ «Правекс-Банк» та позивачем по справі було укладено договір поруки, за яким остання виступила поручителем перед АКБ «Правекс-Банк» за належне виконання відповідачем умов указаного кредитного договору. У цей же день відповідно до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири відповідач став власником квартири АДРЕСА_1 . Вказані обставини визнаються сторонами, тому не підлягають доказуванню згідно вимог ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до листа ПАТ «Правекс-Банк» від 30.10.2009 року зобов`язання за вказаним кредитним договором виконані достроково 09.10.2009 року.

Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Суд вважає доведеним факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період з 20.06.2005 року по 14.11.2011 року з огляду на наступні докази.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що знає позивача з 1993 року, відповідача з часу укладення шлюбу між ними у 1995 році, вони дружили сім`ями, часто спілкувалися ходили в гості один до одного. Ще за час проживання сторін у малосімейці на вул. АДРЕСА_2 , позивач займалась пошуком більшої квартири. Від позивача дізналася, що вони знайшли квартиру і восени 2005 року сторони купили спірну квартиру. Квартира була в занедбаному стані, вона разом зі сторонами приходила до квартири, обговорювали, які роботи необхідно проводити для ремонту. Після покупки квартири сторони відразу разом до неї переїхали, час не пам`ятає, але новий 2006 рік вони зустрічали в новій квартирі. На час придбання квартири сторони вели спільне господарство, разом робили ремонт. Їй відомо, що квартира була придбана у кредит, частину коштів на погашення кредиту пішло від продажу квартири по АДРЕСА_2 , оскільки відразу не було можливості продати цю квартиру, так як там був зареєстрований неповнолітній син позивача. У подальшому позивач поїхала до Ізраїлю заробляти кошти на погашення кредиту і кредит був повернутий.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 знає сторін як подружжя ще з часу їх проживання на АДРЕСА_2 , підтримували дружні стосунки, спілкувалися постійно,зустрічалися. Йому відомо, що сторони займались пошуком більшої квартири. Одного разу сторони приїхали до нього та повідомили йому, що знайшли хороший варіант та їм потрібні кошти. Просили позичити їм грошей від 10 до 20 тисяч доларів або виступити поручителем у банку. Оскільки у нього були фінансові труднощі, він їм відмовив. У подальшому йому стало відомо, що квартира по АДРЕСА_1 була придбана у кредит, він допомагав сторонам здійснювати ремонт, обговорював більше з позивачем проблеми ремонту, оскільки вона була ведучою в сім`ї сторін. Також йому відомо, що позивач поїхала до сина в Ізраїль, оскільки там була можливість підзаробити грошей для погашення кредиту.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що знає сторін як подружжя з 1996 року, підтримував дружні стосунки з ними. Йому відомо, що після приватизації кімнати в малосімейці по АДРЕСА_2 сторони займались пошуком більшої квартири. Відомо, що вони восени 2005 року придбали квартиру по АДРЕСА_1 , він там був за проханням позивача та консультував сторін щодо ремонтних робіт, сторони у тому ж 2005 році переїхали до цієї квартири. Знає, що до придбання квартири сторони посварились і навіть подали заяви про розлучення, проте потім помирились, спільно проживали,вели спільне господарство та бюджет. У 2009 році позивач поїхала до сина в Ізраїль, оскільки була можливість там заробити гроші для погашення кредиту, за який була куплена квартира по АДРЕСА_1 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що є колишнім чоловіком позивача, у них спільний син. Йому відомо, що сторони як подружжя, підшукували більшу квартиру, ніж в якій жили на АДРЕСА_2 . Позивач приводила його в квартиру на АДРЕСА_1, він її консультував з приводу ремонтних робіт в частині електрики та потім здійснював там роботи. Знає, що квартира була придбана в кредит, він бував там, коли вже було зроблено 50% ремонту, коли спільний син приїздив на канікули з Ізраїлю, вони також зустрічались у квартирі на АДРЕСА_1, сторони проживали разом, вели спільне господарство. Йому відомо, що велика частина кредиту була погашена за рахунок продажу спільної квартири сторін та сина на АДРЕСА_2 , оскільки він приймав у цьому безпосередню участь, так як забезпечив неповнолітнього сина житлом, подарувавши йому квартиру, оскільки без цього неможливо було продати вказану квартиру сторін. Також йому відомо, що позивач у 2009 році поїхала до сина в Ізраїль з метою заробити грошей для погашення кредиту по квартирі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що знає сторін як подружжя з 1996 року, вони проживали разом у малосімейці по АДРЕСА_2 , постійно спілкувались, мали дружні стосунки. Позивач завжди хотіла поліпшити житлові умови сім`ї, потім подружжя стали підшукувати варіанти, коли знайшли квартиру по АДРЕСА_1 . Їй відомо, що квартира була придбана в іпотечний доларовий кредит, сторони в`їхали в придбану квартиру відразу, проживали там під час ремонту, вона неодноразово там бувала під час ремонту і після, бачила як сторони та наймані працівники здійснювали ремонт.

Також судом встановлено, що сторонам по справі та сину позивача належала квартира АДРЕСА_2 , яка була продана у вересні 2006 року. Вказані обставини визнаються сторонами та не підлягають доказуванню. Кошти від продажу вказаної квартири пішли на погашення кредиту, що підтвердив відповідач та свідки. Саме після продажу вказаної квартири, позивач була зареєстрована у спірній квартирі по АДРЕСА_1

Згідно даних міжнародної системи грошових переказів «MoneyGram» позивачем на рахунок відповідача з період з 8.05.2009 року по 13.08.2009 року було перераховано 2000 доларів США, що погоджується з поясненнями свідків та датою дострокового погашення кредиту, а також визнається відповідачем

З фотокарток вбачається, що в період часу з 2005 по 2015 роки сторони разом проводили час, відпочивали та провели обряд вінчання, що з урахуванням християнських традицій підтверджує існування фактичних шлюбних стосунків та існування цінностей, притаманних сім`ї.

Враховуючи вищезазначені докази, суд частково погоджується з твердженням позивача стосовно того, що починаючи з 20.06.2005 року до 14 жовтня 2011 року сторони проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу. Що стосується терміну спільного проживання за період з 14 жовтня 2011 року по 25.09.2015 року, суд вважає такі вимоги безпідставними, оскільки сторони перебували у шлюбі у частині вказаного періоду і встановлення вказаного факту не породжує для сторін юридичних наслідків.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки судом встановлено факт проживання сторін однією сімєю, сторони не перебували у шлюбі між собою та в будь-якому іншому шлюбі, суд приходить до висновку, що спірна квартира була набута у спільну сумісну власність сторін по справі.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то є об`єктом спільної сумісної власності сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про її поділ між сторонами, а саме визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Суд не приймає до уваги заперечення проти позову відповідача з наступних підстав. Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 суду пояснили, що є сусідами відповідача по АДРЕСА_1, у 2005 році декілька раз заходили до спірної квартири, де бачили відповідача по справі, який здійснював там ремонт, позивачку у квартирі не бачили. Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 є дружиною відповідача на теперішній час, про обставини спільного проживання сторін та придбання спірної квартири їй відомо тільки зі слів відповідача. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що є рідним братом відповідача, йому відомо, що брат за власні кошти після розлучення з позивачем купив собі квартиру, де він жив після розлучення і до придбання квартири йому невідомо, був декілька раз у квартирі, коли там здійснювався ремонт, то бачив там тільки свого брата, позивача там не бачив. Таким чином, пояснення вказаних свідків не містить інформації щодо спільного проживання сторін, ведення господарства та бюджету на час придбання спірної квартири, а також мають зацікавлений характер, оскільки свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є близьким родичами відповідача. Суд критично відноситься до пояснень відповідача щодо того, що кредит він погашав за рахунок зарплатні, оскільки згідно довідки про заробітну плату відповідача за період 2005-2009 року нарахована заробітна плата не дала б можливість погасити кредит достроково у 2009 році у перерахунку в еквіваленті долару США. Доводи відповідача про те, що він підробляв на будівництві, де отримував додатковий прибуток, а також що для дострокового погашення кредиту у 2009 році він позичив гроші у сторонньої особи, а також придбання позивачем ювелірних прикрас за переслані йому грошові кошти у валюті,- належними та допустимими доказами суду не підтверджені.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3051,73 грн., також з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір в розмірі 1289,83 грн.

Керуючись ст.ст. 60,69-71,74 СК України, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,- задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 20 червня 2005 року по 14 жовтня 2011 року.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Поділити спільну сумісну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а саме визнати за ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 50,6 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 3051,73 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1289,83 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня складання повного рішення апеляційної скарги.

Суддя