Дата документу 04.10.2019 Справа № 335/8721/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/8721/18 Головуючий у 1 інстанції: Калюжна В.В.
№ 22-ц/807/2593/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Онищенко Е.А.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Комунальної установи „Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної ради на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи „Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної ради, третя особа: Первинна профспілкова організація Комунальної установи „Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про тимчасове звільнення з посади,

ВСТАНОВИВ

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до КУ „Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної ради, третя особа: Первинна профспілкова організація КУ „Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про тимчасове звільнення з посади.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона з листопада 2001 року і по червень 2018 року працювала завідувачкою відділення судово-медичної імунології Комунальної установи «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради.

30.04.2018 року, під час відпустки позивачки, на її адресу надійшов лист від 23.04.2018 року, яким її запрошено на засідання первинної профспілкової організації КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР, яке відбудеться 27.04.2018 о 10-00 годині в кабінеті юридичної служби КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР.

У зв`язку з тим, що позивачка знаходилась офіційно у відпустці з 23.04.2018 по 15.05.2018 та не мала можливості бути присутньою при розгляді вказаного питання 27.04.2018, а повідомлення про такий розгляд отримала тільки 30.04.2018, що підтверджується її підписом про отримання такого листа з повідомленням, ОСОБА_1 у своїй доповідній записці на ім`я начальника бюро від 04.05.2018 просила надати їй копію висновку даного розгляду.

Окрім цього, позивачка в позові вказує, що 30.04.2018 на її адресу надійшов лист від 23.04.2018, який офіційно зареєстрований КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР, в якому вказано, що він складений працівниками відділення, які були незадоволені роботою позивачки, як керівником відділення.

В подальшому, 16.05.2018 ОСОБА_1 отримала лист, що членами профспілкового комітету КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР здійснено виїзне засідання у відділення судово-медичної імунології 17.05.2018 о 13-00 в кабінеті завідувачки, для розгляду колективних заяв-звернень працівників відділу судово-медичної імунології КУ «Запорізького обласного бюро судово-медичної експертизи» ЗОР. До вказаного запрошення колективні заяви-звернення ОСОБА_1 для ознайомлення не надавались.

Позивачка вказує, що під час розгляду колективних заяв-звернень, працівниками відділення не було надано жодних доказів невиконання її службових обов`язків, а саме, письмових звернень до неї зі своїми вимогами та невдоволенням за час роботи у відділенні.

З цього питання ОСОБА_1 надано заяву від 21.05.2018 на ім`я голови профспілкового комітету ОСОБА_2 , де ОСОБА_1 вимагала долучити до матеріалів розгляду вищевказаних листів, її заяву та прийняти обґрунтоване та об`єктивне рішення при розгляді даного питання, після чого надати позивачці завірену належним чином копію рішення та можливість зняти фотокопії всіх матеріалів, які стали підставою прийняття остаточного рішення.

21.05.2018 ОСОБА_1 отримала відповідь від голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР, ОСОБА_2 , що профспілковий комітет діяв згідно Положення про первинну профспілкову організацію. Розгляд порушення норм законодавчих актів, до компетенції профспілкового комітету не входить. Контроль за дотримання вимог, зазначених документів здійснює лише роботодавець, він же і має право оцінювати результати роботи.

17 травня 2018 року відбулося засідання профспілкового комітету у відділенні судово-медичної імунології КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР, з порядком денним: «Розгляд колективних заяв-звернень працівників відділу судово-медичної імунології КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР».

Після розгляду даного питання, члени профспілкового комітету та колектив судово-медичної імунології розійшлися без оголошення рішення.

04.06.2018 року позивачка звернулась до голови профспілкового комітету ОСОБА_2 з проханням надати їй завірені належним чином копії протоколу, рішення засідання та ознайомитися з матеріалами, які стали підставою прийняття остаточного рішення.

06.06.2018 року ОСОБА_1 отримала відповідь начальника КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР від 05.06.2018, що її доповідна записка (вх. від 08.05.2018р., № 844/01-14) розглянута та наказом від 25.05.2018 створено комісію з службової перевірки на розгляд якої були поставлені питання, вказані у ній.

13.06.2018 року складено акт проведення службового розслідування, згідно якого вирішено внести пропозицію про можливість застосування до завідувачки відділення судово-медичної імунології ОСОБА_1 заходів дисциплінарного стягнення щодо кожного порушення окремо.

14.06.2018 року ОСОБА_1 отримала лист від профспілкового комітету КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР, що членами профспілкового комітету здійснено виїзне засідання 14.06.2018 о 9-30 годині в кабінеті кафедри патологічної анатомії та судової медицини, для розгляду супровідного листа адміністрації бюро від 13.06.2018 №01-15/5025, щодо доповідної записки інспектора з кадрів та додатків до неї. Результати розгляду їй також невідомі.

Позивачка вказує, що 15.06.2018 року їй надано проект наказу № 01-15/5104 від 15.06.2018, де вказано, що начальник бюро ОСОБА_3 , де вже був його підпис, наказує перевести її з посади завідувачки відділенням судово-медичної імунології на посаду лікаря судово-медичного експерта імунолога вищої кваліфікаційної категорії цього ж самого відділення, за її згодою від 15.06.2018, з посадовим окладом 12 151,75 згідно штатного розпису, звільнивши її від обов`язків завідуючої. Підстава заява ОСОБА_1 .

Ознайомившись з даним проектом ОСОБА_1 письмово зазначила, що не згодна з проектом наказу.

Після цього, як зазначено в позовній заяві, позивачці стало відомо від працівників її відділення, що 20 її підлеглих за усною домовленістю з начальником КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР ОСОБА_3 написали заяви про звільнення з власного бажання з причини неможливості далі працювати під її керівництвом.

02.07.2018 року позивачка ознайомлена з наказом № 244 від 29.06.2018 про тимчасове звільнення її від обов`язків завідувачки відділенням судово-медичної імунології і переведення на посаду лікаря судово-медичного експерта імунолога цього ж самого відділення з передачею матеріальних цінностей в.о. завідувачки відділення судово-медичної імунології Саліховій М.М.

Згодом уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати незаконним та скасувати наказ № 244 від 29.06.2018 «З особового складу» про тимчасове переведення ОСОБА_1 , завідувачки відділенням судово-медичної імунології на посаду лікаря судово-медичного експерта імунолога цього ж самого відділення, без її згоди, стягнути судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу покласти на відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконним та скасувати Наказ Комунальної установи „Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної ради № 244 від 29.06.2018 року.

Стягнуто з Комунальної установи „Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири гривні) 80 копійок.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 стягнення з відповідача понесені нею витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 5000 грн. - задовольнити.

Стягнуто з Комунальної установи „Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням та додатковим суду, КУ „Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної радиподало апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відсутній предмет спору щодо скасування наказу № 244 від 29.06.2018 року, оскільки наказ самостійно скасовано відповідачем, а визнання наказу незаконним є способом доказування. Вихід за предмет дослідження судом щодо наказу, який вже скасований відповідачем, порушує принцип диспозитивності. Суд неповно дослідив докази, оскільки відмовив у задоволенні заяви про виклик свідків. Відповідачем при винесенні спірного наказу було дотримано вимоги ч.2 ст. 33 КЗпП України у повному обсязі. Також вважає неправильним додаткове рішення , яке просить скасувати та відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу.

ОСОБА_1 скористалась своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу КУ„Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної ради на рішення та додаткове рішення суду, вважає рішення та додаткове рішення законним й обґрунтованим, просить їх залишити без змін.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем не доведено існування на момент винесення наказу № 244 від 29.06..2018 обставин, які б ставили або могли поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, що зумовлювало б переведення ОСОБА_1 з цих підстав. Скасувавши спірний наказ відповідач не усунув порушень трудового законодавства та прав позивача, у зв`язку з чим переведення ОСОБА_1 не можна вважати законним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та відхиляє аргументи, викладені в апеляційній скарзі з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з листопада 2001 року по червень 2018 року працювала завідувачкою відділення судово-медичної імунології КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР.

29.06.2018 наказом КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР № 244 «З особового складу» з метою відвернення наслідків обставин, які ставлять під загрозу життя та нормальні життєві умови 20 (двадцяти) працівників відділення судово-медичної імунології, задля нормалізації психологічного клімату та запобігання зупинки роботи у відділенні ОСОБА_1 , завідувачку відділенням судово-медичної імунології, тимчасово переведено на посаду лікаря судово-медичного експерта імунолога цього ж самого відділення, без її згоди, тому як дана робота не протипоказана їй за станом здоров`я, на період з 02.07.2018 по 02.08.2018, звільнивши її від обов`язків завідувачки. Вирішено провести розрахунок ОСОБА_1 з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою, відповідно до її кваліфікації та стажу роботи, з 02.07.2018 по 02.08.2018. Бухгалтерії наказано провести нарахування заробітної плати ОСОБА_1 з 02.07.2018 по 02.08.2018. Покладено виконання обов`язків завідувачки відділення судово-медичної імунології на ОСОБА_4 , лікаря судово-медичного експерта імунолога цього ж відділення з 02.07.2018 по 02.08.2018 з виплатою різниці в посадових окладах. ОСОБА_1 наказано провести передачу матеріальних цінностей станом на 02.07.2018 ОСОБА_4

Зі змісту наказу від 29.06.2018 № 244 його підставою стали 20 заяв працівників відділення судово-медичної імунології про звільнення, доповідна інспектора з кадрів, витяг з протоколу засідання Профспілкового комітету Бюро, 2 витяги з протоколу засідання відділення судово-медичної імунології.

На наказі № 244 від 29.06.2018 року міститься відмітка, відповідно до якої ОСОБА_1 зауважила, що з наказом не згодна.

24.01.2019 року наказом комунальної установи "Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної ради № 43 "Про скасування наказу КУ "Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" ЗОР від 26.06.18 № 244" на підставі наказу "Про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України від 17.01.19 № 30, скасовано наказ КУ "Запорізьке обласне бюро СМЕ" ЗОР "З особового складу" від 26.06.2018 № 244 (т.1, а.с. 202).

Наказом №190 від 08.05.2019 року виправлено технічну описку у наказі №43 від 24.01.2019 року та скасування наказу від 26.04.2019 року № 175.

Відповідно до ст. 31 КЗпП України власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Відповідно до ч.1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 33 КЗпП України тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. Власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою. У випадках, зазначених у частині другій цієї статті, забороняється тимчасове переведення на іншу роботу вагітних жінок, жінок, які мають дитину з інвалідністю або дитину віком до шести років, а також осіб віком до вісімнадцяти років без їх згоди.

Тимчасове переведення від постійного відрізняється тим, що воно може проводитись лише при наявності певної виробничої ситуації і на строк, визначений законом.

Під виробничою потребою розуміється необхідність виконання невідкладних робіт, яких не можна було передбачити заздалегідь і примірний перелік яких містить ч. 2 ст. 33 КЗпП України. Цей перелік підкреслює винятковість обставин, які дають право власнику або уповноваженому ним органу переводити працівників тимчасово на інші роботи.

При цьому недоліки в роботі працівника не становлять виняткових випадків і не дають підстав переводити його тимчасово на інші роботи без згоди працівника. Якщо тимчасове переведення було проведено власником або уповноваженим ним органом лише під приводом виробничої потреби при відсутності виняткових випадків, що засвідчать дійсну необхідність в такому переведенні, останнє визнається незаконним.

Враховуючи, що ОСОБА_1 на наказі № 244 від 29.06.2018 року зауважила, що не погоджується із зазначеним наказом, відповідач мав право перевести її на іншу роботу тільки за наявності обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей.

Як на обставину, за якою можливо тимчасове переведення працівника на іншу роботу без його згоди відповідно до ч.2 ст. 32 КЗпП України, відповідач посилається на те, що у відділення судово-медичної імунології склалася виробнича ситуація, коли всі експерти відділення імунології бажали звільнитися, що зупинило б роботу не тільки відділення Бюро, а й роботу усіх правоохоронних, судових органів Запорізької області; атмосфера у відділенні, створена ОСОБА_1 , є перешкодою для виконання працівниками своїх професійних обов`язків та представляє загрозу нормальним життєвим умовам людини (працівники приймають заспокійливі препарати та дуже погано себе почувають).

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено, що обставини, на які він посилається, є такими, що ставили під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, що могло б бути підставою для переведення ОСОБА_1 на іншу роботу без її згоди.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що позивач перебувала на даній посаді тривалий час за відсутності доведених фактів заподіяння нею буд-якої шкоди працівникам відділення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 неправомірно була переведена на іншу посаду, оскільки своєї згоди на таке переведення вона не надавала і відсутні належні, допустимі та достатні докази, що таке переведення було викликано необхідністю відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, що передбачено ст. 33 КЗпП України, як умова тимчасового переведення працівника без його згоди.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, стосовно того, що судом першої інстанції помилково не було застосовано п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України та не було закрито провадження у зв`язку з відсутністю предмету спору не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Порушене право може бути захищено у спосіб, хоча і не передбачений зазначеною нормою, законом чи договором, але такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим порушенням.

Тож конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється захист порушеного права обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

З матеріалів справи вбачається, що заявлені ОСОБА_1 вимоги, відповідачем не визнаються.

Скасування наказу № 244 від 29.06.2018 року самим відповідачем не може бути підставою для відмови у позові щодо визнання зазначеного наказу незаконним з огляду на те, що такий наказ породжував для позивачки певні права та обов`язки, а його скасування відповідачем було здійснено з інших підстав, ніж того вимагала позивачка.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що спірний наказ було скасовано відповідачем вже після звільнення ОСОБА_1 , тобто, коли позивачка вже не перебувала у трудових відносинах з комунальною установою "Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної ради.

Саме по собі скасування оспорюваного наказу автоматично не поновлює прав позивача, який на той час вже був звільнений та потребував необхідності вживати додаткові зусилля для відновлення порушеного права.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність витрат позивача на правову допомогу є також безпідставними, позаяк зазначені витрати підтверджені квитанцією про їх сплату та їх обґрунтування міститься у наданому позивачем акті приймання -передання робіт з детальним описом виду та часу надання відповідних послуг.

Виходячи з положень п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката визначаються, в тому числі на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Судові витрати позивача ОСОБА_1 складаються з витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги від 25.07.2018 року, актом прийому передачі наданих послуг від 13.05.2019 року, копією квитанції на суму 5000 грн. від 13.05.2019 року та не викликають сумніву у достовірності (т.2 а.с.11, 13,14).

У порядку, передбаченому ч.6 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу відповідач не оспорював, клопотання про зменшення витрат у зв`язку із їх не співмірністю не заявляв. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано стягнув всю суму витрат у розмірі, заявленому позивачем.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційних скаргах доводи апелянта не можуть бути підставою для скасування законних судових рішень, оскільки ці доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду а також до особистого тлумачення апелянтом норм закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись ст. ст.367,, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Комунальної установи „Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи" Запорізької обласної радивзалишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2019 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 4 жовтня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: Е.А. Онищенко

О.З. Поляков