Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 263/12088/16-ц

провадження № 61-33940св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28 березня 2017 року у складі судді: Шатілової Л. Г. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Пономарьової О. М., Ткаченко Т. Б.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», банк) звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № IKСАSHVG.103961.012 від 05 травня 2014 року. Відповідно до умов кредитного договору позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 51 650 грн на споживчі потреби на строк до 04 травня 2017 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних, комісії за надання фінансового інструменту у розмірі 1 500 гривень у день укладання кредитного договору та комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,50 % річних від суми кредиту по договору щомісячно у період сплати.

ОСОБА_1 у встановлені кредитним договором строки обов`язки зі сплати заборгованості за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 16 вересня 2016 року утворилася заборгованість, яка становить 48 816,29 грн.

ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором станом на 16 вересня 2016 року у розмірі 48 816,29 грн, яка включає:

поточну заборгованість за тілом кредиту - 13 370,47 грн;

прострочену заборгованість за тілом кредиту - 24 172,17 грн;

поточну заборгованість за процентами - 91,56 грн;

прострочену заборгованість за процентами - 2 304,72 грн;

заборгованість із комісії - 8 877,37 грн;

витрати по сплаті судового збору.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2017 року, позов ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором № IKСАSHVG.103961.012 від 05 травня 2014 року у розмірі 48 816,29 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що відповідач не виконав умови кредитного договору у зв`язку із чим станом на 16 вересня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 48 816,29 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача. Посилання ОСОБА_1 на те, що він у період з 07 квітня 2014 року по 06 листопада 2015 року на підставі наказів Першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБ України від 02 лютого 2015 року № 33, від 13 грудня 2015 року № 347, брав безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення АТО на території Донецької області, а тому на нього поширюється частина п`ятнадцята статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд першої інстанції відхилив. Суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 , як працівник поліції брав безпосередню участь в АТО, перебуваючи безпосередньо в районах АТО у період з 07 квітня 2014 року по 06 листопада 2015 року та з 07 листопада 2015 року до 01 червня 2017 року, а тому частину п`ятнадцята статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не підлягає застосуванню до спірних відносин.

Аргументи учасників справи

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилається на порушення судами норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що є працівником правоохоронних органів і брав безпосередню участь у проведенні АТО з 07 квітня 2014 року, а тому на спірні відносини поширюється частина п`ятнадцята статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У вересні 2017 року ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» через представника Косенко І. О . надало заперечення на касаційну скаргу, в яких просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржені рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані тим, що ОСОБА_1 не звертався до банку із заявою на підставі частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року справу призначено досудового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 05 травня 2014 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № IKСАSHVG.103961.012, за умовами якого банк надав позичальнику 51 650 грн на споживчі потреби на строк до 04 травня 2017 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних, комісії за надання фінансового інструменту у розмірі 1 500 грн у день укладання кредитного договору та комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,50 % річних від суми кредиту по договору щомісячно у період сплати.

При зверненні із позовом банк посилався на те, що у зв`язку із неналежним відповідачем виконанням своїх обов`язків, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 16 вересня 2016 року складає 48 816,29 грн, а саме: поточна заборгованість за тілом кредиту - 13 370,47 грн; прострочена заборгованість за тілом кредиту - 24 172,17 грн; поточна заборгованість за процентами - 91,56 грн; прострочена заборгованість за процентами - 2 304,72 грн; заборгованість із комісії - 8 877,37 грн.

У пунктах 3.1.9., 3.1.11. договору передбачено право банку достроково стягнути кредит, проценти і комісії у порядку, передбаченому пунктами 2.10., 2.11., 3.1.5., 3.1.6 при настанні умов, передбачених пунктом 3.1.11.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що сторони у пункті 1.3. кредитного договору № IKСАSHVG.103961.012 від 05 травня 2014 року обумовили термін користування кредитом до 04 травня 2017 року (а. с. 14).

Згідно вимоги сплати від 17 листопада 2015 року вих. № 8994 ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» повідомив ОСОБА_1 , що ним порушено терміни виконання зобов`язань за кредитним договором № IKСАSHVG.103961.012 від 05 травня 2014 року, внаслідок чого станом на 16 листопада 2015 року заборгованість становить 45 297,59 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 28 529,02 грн; прострочена заборгованість за кредитом - 9 013,62 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 184,17 грн; прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом - 2 922,28 грн; заборгованість із комісії - 0 грн; прострочена заборгованість із комісії 4 648,50 грн; пеня - 0 грн. У вимозі сплати від 17 листопада 2015 року вих. № 8994 ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» на підставі статей 611, 651, 1050, 1054 ЦК України та умов кредитного договору вимагає достроково повернути кредит, сплатити винагороду та відмотки за його користування та виконати інші зобов`язання, передбачені кредитним договором у строк до 16 грудня 2015 року, але не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення (а. с. 20).

Разом із тим, суди стягнули із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № IKСАSHVG.103961.012 від 05 травня 2014 року у розмірі 48 816,29 грн станом на 16 вересня 2016 року.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.

Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту: військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 554/10264/17 (провадження № 61-42778св18) вказано, що: « ОСОБА_2 як старший сержант поліції, на посаді поліцейського батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Полтава» ГУНП України в Полтавській області, на підставі відповідних наказів з 16 січня 2016 року по 03 березня 2016 року, з 03 серпня 2016 року по 03 жовтня 2016 року, з 04 грудня 2016 року по 28 січня 2017 року, з 31 березня 2017 року по 30 травня 2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Луганської області, що підтверджується відповідними довідками, виданими начальником ГУНП в Луганській області від 29 лютого 2016 року № А-1202, від 29 вересня 2016 року № А-5899, від 27 січня 2017 року № А-7122, від 31 травня 2017 року № А-8298, копії яких наявні в матеріалах справи. […] Суди обох інстанцій не врахували наявні у справі докази, що підтверджують факт участі позивача у антитерористичній операції та не звернули увагу на наявність у нього статусу учасника бойових дій. Безпосередня участь ОСОБА_2 у бойових діях, спрямованих на захист Батьківщини, під час дії в державі особливого періоду дає підстави для висновку, що на спірні правовідносини поширюється дія пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 306/1157/15-ц (провадження № 61-2525св18), від 30 травня 2018 року у справі № 521/12726/16-ц (провадження № 61-16144св18) та від 10 січня 2019 року у справі № 327/353/16-ц (провадження № 61-25229св18).

Суд апеляційної інстанції не встановив коли настав строк виконання основного зобов`язання, не з`ясував за який період нарахована заборгованість; не врахував, що після настання строку виконання основного зобов`язання кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, не врахував, що на спірні відносини поширюється частина п`ятнадцята статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та зробив передчасний висновок про законність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду постановлена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2017 року скасувати.

Передати справу № 263/12088/16-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала апеляційного суду Донецької області від 20 червня 2017 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков