Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 640/2755/16-ц

провадження № 61-32088св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

третя особа - Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, посилаючись на те, що між нею та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), правонаступником якого, в свою чергу, є ПАТ «Омега Банк», 23 липня 2008 року було укладено кредитний договір № 2008/0708/55-048 (далі - Кредитний договір), за умовами якого вона отримала на споживчі потреби кредит в розмірі 150 000 доларів США під 11,9 % річних на строк до 28 серпня 2018 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 23 липня 2008 року між нею і ВАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір № 2008/0708/55-048-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Носовою О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1061 (далі - Іпотечний договір), за умовами якого вона передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 94 кв. м, яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування квартири. У червні 2012 року вона дізналася, що ПАТ «Сведбанк» відступило право вимоги за її Кредитним договором ПАТ «Дельта Банк». Жодного повідомлення про відступлення права вимоги вона не отримувала, лише згодом на її запит було надано виписку з договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року. Кредитний договір містить суперечливі та дискримінаційні по відношенню до неї умови, ПАТ «Омега Банк» не виконало вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не надало їй інформації про реальну процентну ставку та розмір абсолютного подорожчання кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту, про можливі валютні ризики, внаслідок чого її було введено в оману щодо істотної умови договору - його ціни. Умови Кредитного договору є несправедливими, оскільки не передбачають обов`язків та відповідальності банку. Вона не має вищої освіти в галузі права, фінансів та банківської діяльності, лише після ознайомлення її довіреної особи з кредитним договором у 2015 році їй стало відомо про те, що кредитний договір суперечить вимогам законодавства України. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати вищевказані кредитний та іпотечний договори недійсними.

В запереченні на позовну заяву ПАТ «Дельта Банк» зазначило, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки кредитний договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_1 свідомо, без стороннього примусу надала перевагу умовам кредитування в доларах США та уклала Кредитний договір саме на передбачених ним умовах. Нормами Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного Кредитного договору, не було встановлено вимог щодо графіку погашення кредиту, детального розпису сукупної вартості кредиту в процентному значенні та грошовому вираженні. 23 липня 2008 року позивач отримала бюлетень продукту, в якому були зазначені всі умови кредитування, додаткові комісії, витрати та інша інформація. Наданою банку заявою-анкетою, а також пунктом 11.13 Кредитного договору позичальник підтвердила, що перед укладенням договору банк надав їй у письмовій формі всю інформацію про умови кредитування і про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Оскільки сторонами дотримано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» і загальні вимоги, які є необхідними для чинності правочину, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), то підстави для визнання Кредитного договору недійсним відсутні.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 15 серпня 2016 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Національний банк України.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 07 березня 2017 року у складі судді Лях М. Ю. позов задоволено. Визнано недійним кредитний договір від 23 липня 2008 року № 2008/0708/55-048, укладений між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_1 Визнано недійним іпотечний договір від 23 липня 2008 року № 2008/0708/55-048-Z-1, укладений між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Носовою О. В. за № 1060. Стягнуто з ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 551,20 грн з кожного.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що Кредитний договір не містить графіку платежів із зазначенням сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом. ПАТ «Омега Банк» не надано доказів повідомлення позивача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, а також про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Умови Кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища позивача та підставою для визнання такого договору недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Рішення Київського районного суду міста Харкова від 07 березня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» 1 212,64 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не доведено тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Підписавши Кредитний договір, ОСОБА_1 не пропонувала будь-яких змін до нього, не зазначила заперечень чи доповнень. Під час укладання Кредитного договору позивачу було надано всю інформацію про умови кредитування, як це передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2007 року № 168 (далі - Правила). Умови Кредитного договору не порушують принципів добросовісності, рівності сторін, є справедливими. Висновок судової економічної експертизи від 16 грудня 2016 року № 9604, складений судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора М. С. Бокаріуса - Івахненко П. О., стосується правильності сплачених ОСОБА_1 платежів у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором і до предмета позову не відноситься.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 липня 2017 року, а рішення Київського районного суду міста Харкова від 07 березня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, не дослідив у повному обсязі доказів і не звернув уваги на те, що під час укладення Кредитного договору банк порушив її права як споживача, оскільки не надав їй інформації про умови кредитування, валютні ризики, орієнтовну сукупну вартість кредиту та про інші фінансові зобов`язання споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Умови Кредитного договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків та погіршують становища споживача. Кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та укладений з порушенням Правил. В матеріалах справи відсутні докази надання кредиту в іноземній валюті, а надана банком заява про видачу готівки свідчить про те, що кредит надавався в національній валюті, тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про належне виконання банком своїх зобов`язань за Кредитним договором.

У серпні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду міста Харкова.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 травня 2018 року справу № 640/2755/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 23 липня 2008 між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого, в свою чергу, є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику надано на споживчі потреби кредит в розмірі 150 000 доларів США під 11,9 % річних на строк до 28 серпня 2018 року.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним Кредитним договором 23 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» було укладено Іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 94 кв. м, яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування квартири.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким права вимоги за Кредитним договором та Іпотечним договором відступлені ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Встановлено, що згідно з пунктом 3.1.1 Кредитного договору сторони визначили порядок погашення заборгованості: починаючи з 10 вересня 2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до пункту 3.2. цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 2 134,16 доларів США в чітко встановлений цим договором термін 10 (десятого) числа кожного місяця та в день закінчення Кредитного договору. До настання терміну, вказаного в абзаці першому цього підпункту пункту 3.1, позичальник сплачує фактично нараховані відсотки за період користування кредитом не пізніше 10 числа наступного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту.

Відповідно до пункту 3.2 Кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються, виходячи з розміру процентної ставки, встановленої в пункті 1.3 або зміненої відповідно до пункту 6.1 та/або пункту 8.4 цього договору, та фактичної кількості днів користування кредитом, на непогашену суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), починаючи з дати видачі кредиту до дати його повернення. При розрахунку процентів за користування кредитом за кількість днів у місяці приймається 30 днів, у році - 360 днів. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день повернення кредиту.

Пунктом 3.4 Кредитного договору сторони передбачили, що за перевірку документів цього договору позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1 % від розміру кредиту без ПДВ шляхом сплати через касу банку в національній валюті по офіційному курсу Національного банку України на день такої сплати.

За змістом пункту 11.1 Кредитного договору позичальник визнала, що укладаючи цей договір, вона усвідомлює та підтверджує, що умови договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник підтвердила, що вона до підписання цього договору ознайомилася з усіма умовами, на яких банк здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов`язані з підприємницькою діяльністю, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту в банку, та свідомо обрала умови кредитування, викладені в цьому договорі.

Відповідно до пункту 11.13 Кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтвердила, що перед укладанням Кредитного договору банк надав їй у письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні договору їй була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами.

23 липня 2008 року ОСОБА_1 отримала бюлетень продукту, у якому зазначені всі умови кредитування, додаткові комісії та витрати.

Висновком судової економічної експертизи від 16 грудня 2016 року № 9604, складеним судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора М. С. Бокаріуса - Івахненко П. О., встановлено, що в обсязі наданих матеріалів документально підтвердити видачу ВАТ «Сведбанк» та отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 150 000 доларів США згідно з Кредитним договором неможливо у зв`язку з ненаданням на дослідження первинних документів щодо видачі банком та отримання позичальником коштів за Кредитним договором. Показники сукупної вартості, розраховані відповідно до вимог Правил, згідно з умовами Кредитного договору (на момент його укладання) в обсязі наданих матеріалів становлять: реальна процентна ставка (у процентному значенні) - 13,62 %; абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) - 117 921,20 доларів США. Надана на дослідження копія Кредитного договору (з урахуванням додатків та додаткових угод до нього) не містить інформації щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Показник реальної процентної ставки, розрахований у відповідності до вимог Правил, згідно з умовами Кредитного договору, не відповідає зазначеному у кредитному договорі розміру процентної ставки. В обсязі наданих матеріалів, відповідно до проведених досліджень, загальна сума коштів, сплачених ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором (з урахуванням погашення кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, штрафними санкціями, страховими та іншими платежами) становить: 84 948,71 доларів США; 808 805,61 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

З огляду на викладене, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що перед укладенням оспорюваного Кредитного договору ОСОБА_1 була ознайомлена у письмовій формі про: мету кредитування; тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту; строк, на який одержано кредит; варіанти його повернення тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи ОСОБА_1 , при цьому остання свідомо уклала договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконувала його. Таким чином, при підписанні Кредитного договору ОСОБА_1 погодилася з усіма умовами даного правочину і взяла на себе зобов`язання щодо його виконання. В день підписання оспорюваного правочину позичальник отримала примірник Кредитного договору, що дало їй додаткову можливість детально вивчити його умови.

Посилання ОСОБА_1 на те, що умови Кредитного договору є несправедливими, банком при укладенні цього договору було порушено вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк не надав їй інформації про умови кредитування, можливі валютні ризики, що вказаний договір не містить сукупної вартості кредиту та інших фінансових зобов`язань споживача, повної інформації про умови кредитування, спростовуються встановленими апеляційним судом і наведеними вище обставинами справи.

На момент укладення Кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків.

В укладеному Кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Частиною третьою статті 10 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України 2014 року передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За змістом частини шостої статті 147 ЦПК України 2004 року висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3.1 Правил, які були чинними на час укладення Кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом.

У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17.

Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення оспорюваного Кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Пунктом 3.6 Правил передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього тощо).

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення цієї статті застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статті 15 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 погодилася з умовами Кредитного договору і що ці умови не порушують принципів добросовісності, рівності сторін договору, є справедливими, а невідповідність окремих умов договору вимогам чинного законодавства не є підставою для визнання договору недійсним у цілому.

Доводи касаційної скарги про те, що умови пункту 3.4 Кредитного договору, яким передбачено сплату комісії за перевірку документів у розмірі 1 % від розміру кредиту без ПДВ, суперечать вимогам пункту 3.6 Правил, не можуть бути підставою для визнання Кредитного договору недійсним в цілому, оскільки такі умови Кредитного договору не тягнуть за собою недійсність інших його частин.

Оскільки умова договору про надання споживчого кредиту, що передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною, то визнання її недійсною в судовому порядку не потребується.

Вимог про застосування наслідків недійсності вказаної умови Кредитного договору позивач не заявляла.

Разом з тим, нікчемність цієї умови договору має правове значення при визначенні розміру кредитної заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь кредитодавця, однак вказана обставина не є предметом розгляду цієї справи.

Аргументи касаційної скарги про те, що Кредитний договір має бути визнаний недійсним в цілому є безпідставними, оскільки в результаті розгляду справи судами попередніх інстанцій не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину в цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кошти в національній валюті в розмірі, який був еквівалентний сумі кредитного договору, визначеній в іноземній валюті, тривалий час виконувала свої зобов`язання за договором в частині повернення кредитних коштів. Недійсність (нікчемність) окремих умов договору не тягне за собою визнання його недійсним в цілому.

Не заслуговує на увагу і посилання ОСОБА_1 на те, що банк не попередив її про ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання Кредитного договору недійсним. Зазначені ризики мають як позичальник, так і кредитор. Проявивши належну обачливість, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, позивач могла передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також - отримати кредит в національній валюті.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказів, правильно виходив з того, що відсутні підстави для визнання недійсним укладеного між сторонами Кредитного договору, а також Іпотечного договору, який є похідними від нього, оскільки позивачем не доведено факт укладення Кредитного договору на умовах, що обмежують її права як споживача та що він був укладений з використанням банком нечесної підприємницької діяльності.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 316 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду по суті спору та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України перебуває за межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Разом з тим Верховний Суд не може погодитися з рішенням апеляційного суду в частині розподілу судових витрат.

Пославшись на положення статті 88 ЦПК України 2004 року, апеляційний суд виходив з того, що з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 212,64 грн, який було сплачено банком за подання апеляційної скарги.

Такий висновок не відповідає вимогам законодавства.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання Кредитного договору та Іпотечного договору недійсними, тобто виступила як споживач послуг банку.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Висновок про те, що споживачі звільняються від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями частин першої та четвертої статті 88 ЦПК України 2004 року встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Відмовивши в задоволенні позову ОСОБА_1 та стягнувши з неї на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, апеляційний суд не взяв до уваги наведені обставини та норми права, не врахував, що позивач звільнена від сплати судового збору як споживач послуг банку.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені апеляційним судом повно, але допущено неправильне застосування норм ЦПК України 2004 року та Закону України «Про захист прав споживачів», оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 липня 2017 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

Судові витрати, понесені Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 212 (одна тисяча двісті дванадцять) грн 64 коп., компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов