Справа № 481/1360/18
Провадж.№ 2/481/142/2019
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.09.2019 року Новобузький районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Вжещ С.І.,

при секретарі Юхименко Т.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Новий Буг в порядку загального позовного провадження цивільну справу на позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Новобузька державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання недійсним договору дарування права на земельну частку (пай),

В С Т А Н О В И В:

24.09.2019 року ОСОБА_1 звернулася до Новобузького районного суду з вказаним цивільним позовом до відповідачки ОСОБА_4 , в обгрунтування якого зазначила, що на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), серії НОМЕР_1 0218912 від 19.05.2000 року, вона була власницею земельної частки (пай), яка перебувала у колективній власності КПСП «Маяк», розміром 5,92 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

08.06.2000 року між нею та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений договір дарування вищезазначеного права на земельну частку (пай), який посвідчений державним нотаріусом Казанківської державної нотаріальної контори Рожко О.О.

Оспорюючи дану угоду, позивачка вказала, що насправді вона немала жодних намірів відчувати безоплатно набуте право на земельну частку (пай) сторонній людині. Наголосила, що вказаний договір дарування був укладений внаслідок уведення її відповідачкою в оману, яка запевнила її, що укладення такої угоди необхідно для виділення права на земельну частку (пай) в натурі та виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку з тим, щоб у подальшому вони змогли укласти між собою договір оренди цієї землі.

Крім того, підкреслила, що дана угода, була укладена всупереч чинним на той час вимогам закону, зокрема положенням ч. 10, 3 ст. 5 ЗК України (в редакції 1990 року), які визначали, що розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників, а право на земельну частку (пай) може бути передане винятково на умовах спадкування. Тому, наголошуючи на тому, що вказана земельна частка (пай) не виділялася в натурі і залишалася в перебувати у колективній власності КПСП «Маяк», позивачка, посилаючись на приписи ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, просила визнати спірний договір дарування недійсним, а також поновити строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.

28.09.2018 року за ухвалою суду даний позов був залишений без руху.

22.10.2018 року, після усунення позову, провадження по даній справі було відкрито та призначено її до розгляду у загальному позовному провадженні.

03.12.2018 року до суду надійшов відзив на позов від відповідачки ОСОБА_4 , згідно з яким вона пред`явлений до неї позов не визнала, вказала, що спірний договір дарування права на земельну частку (пай), укладений між нею та позивачкою ОСОБА_1 08.06.2000 року у повній відповідності з чинним на той час законодавством, волевиявлення позивача, як учасника правочину на момент укладення та підпису договору дарування було вільним та відповідало її внутрішній волі, сторони договору виконали всі істотні умови договору дарування. Цим договором не приховувався зміст іншої угоди. Між ними ніколи не існувало домовленостей, щодо укладення договору оренди цієї землі і відповідачка на їх виконання не сплачувала жодного разу позивачці орендну плату як в грошовій так і в натуральній формах. Вказала, що позивачка не надала жодних доказів, які свідчать про те, що вона ( ОСОБА_4 ) приховала від неї обставини, які мали істотне значення для укладення договору дарування. Крім того, наголосила, що позовні вимоги ОСОБА_1 подано до суду з попуском строку позовної давності, а тому посилаючись на вказані обставини просила у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

15.05.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду справи по суті.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Ткаченко Я.О. в судовому засіданні посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, заявлені вимоги підтримали і просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Довгополий О.Б. під час розгляду справи посилаючись на обставини викладені у відзиві відповідачки просили у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Третя особа, Новобузька державна нотаріальна контора Миколаївської області, в судове засідання явку свого представника не забезпечила, втім надіслала на адресу суду письмову заяву про можливість розгляду справи за відсутності представника нотаріальної контори, заперечень проти позову не надіслала.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позовної заяви та відзиви відповідача, дослідивши письмові докази, що маються у справі, суд дійшов такого висновку.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), серії НОМЕР_1 0218912 від 19.05.2000 року, володіла правом на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КПСП «Маяк», розміром 5,92 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Відповідно до договору дарування від 08.06.2000 року, посвідченого завідувачем Новобузькою державною нотаріальною конторою Миколаївської області Рожко О.О. за р./№ 1008, позивачка ОСОБА_1 подарувала вищезазначене належне їй право на земельну частку (пай) відповідачці ОСОБА_4 , і сторони підписали дану угоду (а.с.10).

Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, до них застосовуються положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року (далі - ЦК Української РСР).

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст.ст. 227, 243, 244 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Згідно вимог ст. 57 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Якщо угода визнана недійсною з однієї з зазначених підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодовується його вартість. Майно, одержане за угодою потерпілим від другої сторони (або належне йому), звертається в доход держави. При неможливості передати майно в доход держави в натурі - стягується його вартість. Крім того, потерпілому відшкодовуються другою стороною понесені ним витрати, втрата або пошкодження його майна.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

В силу вимог ч. 3 ст. 12 та ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом у 2018 році, через вісімнадцять років після його укладення, позивачка вказувала підставою недійсності оспорюваного правочину, що він був укладений через уведення її в оману обдаровуваною, яка, буцімто, запевняла її, що укладення такої угоди необхідно для виділення права на земельну частку (пай) в натурі та виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку з тим, щоб у подальшому вони змогли укласти між собою договір оренди цієї землі. Тобто, на її думку відповідачка умисно ввела в оману стосовно дійсної природи даної угоди, а саме приховала, що насправді за цим договором належне їй право на земельну частку невідворотно вибуде з її власності.

Проте, вказані позовні вимоги в порушення статтей 12, 81 ЦПК України позивачкою не доведені належними та допустимими доказами, як не надано й доказів того, що між сторонами оспорюваного правочину виникли правовідносини іншого характеру.

Згідно ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Позивачка, окрім вказаних вище обставин, в обґрунтування недійсності спірної угоди, вказала, що така, під час її укладення, суперечила вимогам чинного на той час закону. Зокрема положенням ст. 5 ЗК України (в редакції 1990 року), які визначали, що розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників, а право на земельну частку (пай) може бути передане винятково на умовах спадкування.

Однак, такі доводи позивача ґрунтуються на невірному та не повному розумінні положень чинного на час виникнення спірних відносин земельного законодавства.

Так, згідно з Законом України "Про внесення доповнення до Конституції України від 21.05.1993 року були доповненні повноваження Президента України, визначені Конституцією України, згідно яких Президент України виносить укази з питань економічної реформи, не врегульованих законами України, які діють до прийняття відповідних законів".

Тому, на виконання вищевказаної норми згаданого Закону та Конституції України Президентом був виданий Указ №666/94 від 10.11.1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», де в п. 3 було установлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування застави. (Даний указ втратив чинність лише 20.07.2007 року).

Відповідно до ст. 6 ЗК України (в редакції що діяла на момент виникнення правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки у разі: купівлі-продажу, дарування та обміну.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та Державного комітету України по земельних ресурсах №14/5/48 від 06.06.1996 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.1996 року за №324/1349 (втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України №84/5/232 від 08.08.2005 року) - громадяни мають право продавати або іншими способами відчужувати (заповідати, дарувати, обмінювати) без зміни цільового призначення земельні ділянки, а також право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом (п.2.2); договір відчуження земельної ділянки посвідчується в нотаріальному порядку (п.2.3.).

Крім того, як вбачається зі змісту самого сертифікату про право ОСОБА_1 на земельну частку (пай), серії НОМЕР_2 від 19.05.2000 року, право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави.

За таких обставин, коли ОСОБА_4 прийняла у дар дану земельну частку (пай), а ОСОБА_1 передала її у дар безоплатно, то на підставі ст.ст. 243,244 ЦК УРСР (в ред.1963р.), які діяли на час домовленостей і існуючих правовідносин між сторонами, відбулося повне виконання договору дарування право на земельну частку (пай) на підставі відповідного сертифікату.

З огляду на наведене правових підстав для задоволення позову не має, тому у його задоволенні належить відмовити.

Питання що наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог через сплив строків позовної давності, на чому наполягали відповідачка та її представник, судом не вирішувалося, оскільки розгляд заяв про застосування наслідків спливу строку позовної давності має місце лише тоді коли позовні вимоги обґрунтовані.

В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачкою у зв`язку з розглядом справи, суд відносить на її рахунок.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Новобузька державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання недійсним договору дарування права на земельну частку(пай), залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано .

У разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, апеляційна скарга подається у той же строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 03.10.2019 року.

Суддя Вжещ С.І.