Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 235/5590/16-ц

провадження № 61-29309св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення апеляційного суду Донецької області від 07 серпня 2017 року у складі суддів: Осипчук О. В., Мальованого Ю. М., Соломахи Л. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до укладеного договору б/н від 27 травня 2011 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 20 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Договір складається з заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Позичальник порушив зобов`язання за кредитним договором і станом на 18 серпня 2016 року має заборгованість в сумі 51 760 грн 23 коп., яка складається з наступного: 19 820 грн 76 коп. - заборгованість за кредитом; 27 898 грн 51 коп. - проценти, 1 100 грн - пеня та комісія, 500 грн - фіксована частина; 2 440 грн 96 коп. - штраф ( процентна складова).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 червня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 48 819 грн 27 коп. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 підписала заяву, що містить пункт, яким позичальник засвідчує, що ознайомлений із умовами надання банківських послуг, а також згодна на те, що підписана нею заява-анкета разом із Пам`яткою клієнта та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг. Ненадання позивачем до матеріалів справи оригіналу кредитного договору не свідчить про відсутність кредитних зобов`язань між сторонами, які підтверджені належним чином засвідченими копіями анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, розрахунком заборгованості, довідкою про умови кредитування. Крім того, рішенням суду від 12 жовтня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про зобов`язання повернути грошові кошти, припинення незаконних дій та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо стягнення неустойки, суд, враховуючи те, що відповідач зареєстрована у м. Красноармійську ( Покровську) Донецької області, який входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р, керувався статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 07 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів укладення з ОСОБА_2 саме кредитного договору 27 травня 2011 року. Факт отримання ОСОБА_2 21 листопада 2011 року кредитної картки ніхто не оспорює, в тому числі і відповідач ОСОБА_2 , проте ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором № SAMDN 0456 від 21 листопада 2011 року не звертався. Укладення між сторонами кредитного договору 27 травня 2011 року ОСОБА_2 заперечує, а позивач не надав суду належних та допустимих доказів укладення з відповідачкою кредитного договору саме 27 травня 2011 року, проведення її ідентифікації та видачу кредитної картки. За встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Надані позивачем докази не підтверджують факт укладення з відповідачем кредитного договору 27 травня 2011 року, в анкеті-заяві від 27 травня 2011 року містяться відмітки про бажання отримати зарплатну карту та зберкнижку (депозит). З огляду на наведене апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 27 травня 2011 року внаслідок їх недоведеності.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що за спірним кредитним договором списано грошові кошти на погашення боргу, що свідчить про визнання відповідачем заборгованості. Позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, які не спростовані відповідачем.

Рух справи у суді касаційної інстанції

23 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду, а 05 червня 2019 року - судді-доповідачу Штелик С. П.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної

Інстанцій

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Умови надання споживчого кредиту фізичним особам з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені у заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вказаний висновок щодо застосування норм викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Розглядаючи справу, апеляційний суд витребував у позивача документ, який підтверджує отримання кредитної картки ОСОБА_2 27 травня 2011 року на суму 20 тис. грн, вид картки та відомості про строк дії з моменту її випуску; довідку про умови кредитування з використанням кредитної карти за договором № б/н від 27 травня 2011 року, оскільки матеріали справи містять довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна COLDLOYALTY» за договором SAMDN0466.

На підтвердження позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» надав роздруківку з програмного комплексу банку, якою зафіксовано за допомогою фотозйомки момент отримання відповідачем 21 листопада 2011 року кредитної картки «Універсальна GoldLOYALTY», а також наказ № 906 СП 2010-64 від 21 січня 2010 року «Про ідентифікацію клієнтів банку-фізичних осіб».

Апеляційний суд дійшов висновку, що надані відомості не є належними та допустимими доказами укладення між сторонами кредитного договору, змісту його умов та отримання позивачем коштів за кредитним договором саме від 27 травня 2011 року, з тих підстав, що фото клієнта з продуктом/картою неможливо розпізнати, із наданої фотографії не вбачається, яку саме картку отримала ОСОБА_2 . Суд зазначив, що цей документ містить інформацію щодо отримання ОСОБА_2 також в банку карти № НОМЕР_1 строком до квітня 2018 року, № НОМЕР_4 строком до грудня 2017 року, № НОМЕР_5 строком до червня 2013 року, № НОМЕР_6 строком до травня 2013 року. Матеріали справи не містять відомостей про те, що 27 травня 2011 року проводилася ідентифікація ОСОБА_2 , копії аркушів паспорта відповідача, які надані позивачем, завірені 22 травня 2009 року, а не 27 травня 2011 року.

Також при вирішенні спору апеляційний суд виходив із того, що до матеріалів справи позивачем надано копію анкети-заяви від 27 травня 2011 року на ім`я ОСОБА_2 , в якій зазначено, що це анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку для індивідуальних клієнтів приватних підприємців і керівників корпоративних компаній. В анкеті-заяві зазначено: «Я можу рекомендувати ниженаведених осіб для відкриття їм продукції банку (за винагороду). Я зацікавлена в подальшому співробітництві з банком по агентській програмі і як агент згодна отримувати від банку відповідні інформаційні і навчальні матеріали. Копія цієї сторінки анкети-заяви не містить повного тексту, оскільки оборотна сторінка цієї анкети-заяви за розміром є значно більшою. На зворотній стороні цієї анкети-заяви зазначено, що ОСОБА_2 виявлено бажання оформити на своє ім`я платіжну картку Кредитка «Універсальна», при цьому відмітка стоїть як в графі «зарплатна карта», так і в графі «сберкнижка (депозит)». Вказана копія анкети-заяви не містить відомостей про те, що укладається саме комплексний договір та що відкривається депозитний рахунок. Також в анкеті-заяві відсутні відомості про розмір кредиту, який бажає отримати клієнт, про отримання відповідачем кредитної картки, її вид та термін дії, а також відомості щодо суми грошових коштів, наданих у кредит. Крім того, на підтвердження умов укладеного договору банком надано копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна COLD LOYALTY» за договором SAMDN 0456, хоча позовні вимоги заявлені за кредитним договором № б/н від 27травня 2011 року без зазначення назви договору.

Посилання позивача на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили, як на підставу доведеності існування між сторонами кредитного договору від 27 травня 2011 року, суд відхилив, вказавши, що з тексту вказаного рішення суду вбачається, що судом досліджувався рахунок клієнта ОСОБА_2 № НОМЕР_2 , з якого 10 вересня 2015 року банком було списано 192грн 90 коп. для погашення заборгованості за кредитною карткою № НОМЕР_3 . Факт отримання ОСОБА_2 21 листопада 2011 року кредитної картки ніхто не оспорює, в тому числі і відповідач ОСОБА_2 , проте ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором № SAMDN 0456 від 21 листопада 2011 року не звертався. Укладення між сторонами кредитного договору 27 травня 2011 року ОСОБА_2 заперечує, а позивач не надав суду належних та допустимих доказів укладення з відповідачкою кредитного договору саме 27травня 2011 року, проведення її ідентифікації та видачу кредитної картки.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справидійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, щопозовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України 2004 року сторони зобов`язані подати свої докази до суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року).

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи те, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України, підстави для скасування оскаржуваного рішення суду відсутні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 07 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик