ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року

м. Черкаси

Справа № 703/4704/18 провадження 22-ц/821/122/19
категорія 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Нерушак Л.В.

суддів: Єльцова В.О., Бородійчука В.Г.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»;

відповідач: ОСОБА_1

особи, які подають апеляційну скаргу: позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»; відповідач ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 липня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Пасацької Л.А. у залі Смілянського міськрайонного суду Черкаської області 03 липня 2019 року, у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

17 грудня 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Банк позовні вимоги обгрунтовує тим, що згідно укладеного договору б/н від 14 вересня 2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач вказує, що у порушення умов кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 12 листопада 2018 року виникла заборгованість в сумі 22282 грн. 21 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 1334 гр. 56 коп., за процентами - 2277 грн. 83 коп., пенею - 17132 грн. 57 коп., штрафами: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 1037 грн. 25 коп.

Посилаючись на вказані обставини, позивач АТ КБ «Приватбанк» просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором від 14.09. 2010 року у розмірі 22282 грн. 21 коп., та судові витрати у розмірі 1762 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 липня 2019 позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» за договором б/н від 14 вересня 2010 року заборгованість за кредитом - 1334 грн. 56 коп., штрафами в сумі 566 грн. 73 коп., а також витрати по сплаті судового збору - 1762 грн. 00 коп., а всього стягнуто суму 3663 грн. 29 коп. (три тисячі шістсот шістдесят три гривні 29 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 14 вересня 2010 року позивачем в межах заявлених ним вимог доведені лише в частині стягнення тіла кредиту в сумі 1334 грн. 56 коп. та штрафів в сумі 566 грн. 73 коп., а тому в решті позовних вимог суд відмовив за їх недоведеністю належними доказами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

10 липня 2019 року АТ КБ «Приватбанк», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 липня 2019 року в частині відмови у задоволенні стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. Банк доводи апеляційної скарги обґрунтовує неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а також порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставами для скасування рішення суду.

30 липня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що з рішенням суду першої інстанції погоджується частково. Скаржник не погоджується із рішенням суду першої інстанції щодо стягнення з нього судового збору у розмірі 1760 грн.

ОСОБА_1 просить рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 липня 2019 року в частині стягнення судового збору змінити, зменшивши його розмір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Банк вказує, що під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 30% на рік, але в подальшому вона була змінена. Підвищення відбулося тільки за витратами з певної дати, що дає можливість в разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці, що являється суттєвою перевагою для клієнта, і не порушує його право на незмінність процентної ставки по уже наявній кредитній заборгованості. Викладене повністю узгоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, посилається скаржник. Розмір процентної ставки за кредитом може змінюватися банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах зазначених в п. 1.1.3.1.9. Умов та Правил надання банківських послуг.

Банк вказує, що у разі ж непогодження з підвищенням відсоткової ставки за кредитом, заборгованість за відсотками підлягає стягненню за первинною ставкою, але ніяк не може бути відмовлено у її стягненні у повному обсязі.

Скориставшись наданим у відповідності до ст. 360 ЦПК України правом на подачу відзиву, ОСОБА_1 12 серпня 2019 року подав відзив на апеляційну скаргу банку.

У відзиві ОСОБА_1 вказав, що з рішенням суду першої інстанції погоджується частково та ним заперечуються доводи апеляційної скарги банку за їх безпідставністю та необґрунтованістю та просив залишити без задоволення апеляційну скаргу банку. Він вказує, що тривалий час користувався карткою та щомісяця сплачував кошти. Однак, не погоджується із банком, що був укладений кредитний договір, так як відсутні обов`язкові умови, передбачені законом щодо детального розпису сукупної вартості кредиту у грошовому виразі, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом. Тому за відсутності обов`язкових умов договору він вважає, що кредитний договір між сторонами не був укладений. Відповідач посилається на строки позовної давності щодо стягнення неустойки в один рік та загальні строки позовної давності.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтовується лише в частині щодо зміни судового рішення про зменшення розміру стягнутого судового збору тим, що його стягнення саме в розмірі 1760 грн. не відповідає пропорційності задоволених позовних вимог та не відповідає нормам викладеним у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, вважає скаржник.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від банку до суду апеляційної інстанції не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Матеріалами справи встановлено, що 14 вересня 2010 року за кредитним договором б/н ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Сторони домовились, що договір складає заява клієнта на видачу кредиту разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку, викладеними на банківському сайті: http://ргіvatbank.ua/terms/раges/70/, тобто, у розумінні ч. 1 ст. 634 ЦК України, є договором приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Зазначена заява клієнта на видачу кредиту підписана позичальником, при цьому сумнівів щодо оригінальності його підпису у відповідача відсутні, що свідчить про його укладення, а тому заперечення що кредитний договір не укладений спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

До позовної заяви позивачем додано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду» по договору SANDN 0663, ІПН НОМЕР_1 , на ім`я ОСОБА_1 , а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Вказана довідка частково є не читабельною, зокрема, що стосується дати її підписання та самого підпису.

Із детальної виписки по картковим рахункам відповідача ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2010 року до 13 березня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 отримував та користувався картками № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня березня 2019 року.

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку через порушення відповідачем ОСОБА_1 умов зазначеного договору станом на 12 листопада 2018 року виникла заборгованість згідно розрахунку позивача у загальній сумі 22282 грн. 21 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 1334 гр. 56 коп., за процентами 2277 грн. 83 коп., пенею 17132 грн. 57 коп., штрафами: фіксована частина - 500 грн., процентна складова 1037 грн. 25 коп. (а. с. 5-8).

Доданий розрахунок є аналітичним документом банку, складеним в односторонньому порядку, що не погоджений з відповідачем, тому не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру штрафів.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши доводи в межах вимог апеляційних скарг, апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати дійшов висновку, що апеляційна скарга представника АТ КБ «Приватбанк» підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення в повному обсязі, виходячи з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить викликати представника банку в судове засідання з метою детального пояснення конкретних обставин справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про розгляд апеляційної скарги за участі представника банку та провести розгляд справи без участі сторін у письмовому провадженні.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості по тілу кредиту, за відсотками, пенею, а також штрафу (фіксованої та процентної складової).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 14 вересня 2010 року, АТ КБ «Приватбанк» на підтвердження своїх вимог надало анкету-заяву ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

У заяві зазначено, що відповідач згідний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використання кредитної картки «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 10) та Витяг з Умов таПравил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ ( а. с. 11-25).

Згідно доданих до позовної заяви розрахунків заборгованості за договором № б/н від 14 вересня 2010 року, датованих 31 серпня 2015 року та 12 листопада 2018 року заборгованість становить тіло кредиту - 1334 грн. 56 коп.; нараховані відсотки - 2277 грн. 83 коп.; нарахована пеня - 17132 грн. 57 коп. загальна заборгованість за наданим кредитом - 20744 грн. 96 коп.; заборгованість по судовим штрафам - 1537 грн. 25 коп. (а. с. 5-8).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 14 вересня 2010 року процентна ставка не зазначена.

Колегія суддів звертає увагу, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14 вересня 2010 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови.

При цьому, колегія суддів вважає, що слід звернути увагу на те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Колегія суддів також не погоджується із доводами банку, що роздруківка із сайту позивача є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо посилання на вимоги ст. 634 ЦК України, оскільки вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Привабанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (14.09.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (17.12.2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Отже, надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15); постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 14-131цс19; постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року № 61-36066 св18; постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року № 61-9493св18.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, який можливо ідентифікувати, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14.09.2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, який дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення на користь банку заборгованості по нарахованих відсотках у розмірі 2277 грн. 83 коп., нарахованої пені - 17132 грн. 57 коп. та процентної складової - 1037 грн. 25 коп. за недотримання умов кредитного договору № б/н від 14.09.2010 року.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги в частині вимог щодо задоволення вимог банку та стягнення відсотків є безпідставними, спростовуються висновками суду та вимогами закону, викладеними вище в даній постанові, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Таким чином, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач - АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, та на які банк посилається у додатках до позовної заяви.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Разом з тим, укладений між сторонами кредитний договір від 14 вересня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Крім того в матеріалах справи відсутні докази збільшення кредитного ліміту по договору б/н від 14 вересня 2010 року та процентної ставки по кредиту.

За таких обставин, враховуючи вище викладене, у суду відсутні підстави і для задоволення позовних вимог в частині щодо стягнення штрафів, тому суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про стягнення заборгованості за штрафами у розмірі 566 грн.73 коп., які задоволено частково судом першої інстанції.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильним застосуванням норм матеріального права, тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення штрафів у розмірі 566,73 грн. підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні вимог банку про стягнення штрафів, оскільки судом допущено неправильне застосування норм матеріального права та відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення штрафу.

Колегія суддів погоджується, що наявні правові підстави про стягнення в примусовому порядку з боржника заборгованості по тілу кредиту в розмірі 1334 грн. 56 коп., які задоволено судом першої інстанції та стягнуто із відповідача на користь банку, що є цілком вмотивованим, і узгоджується із висновком. викладеним у вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У свою чергу, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім того ч. 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи представника банку, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 12 ЦПК України, не роз`яснив позивачеві його право щодо надання доказів на підтвердження позовних вимог, є безпідставними, тому не підлягають задоволенню.

До позовної заяви банк додав клопотання від 30. 11. 2018 року, в якому просить суд розглядати справу за відсутності позивача, вказуючи, що просить розглянути справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи, а клопотання та заяви з боку АТ КБ «Приватбанк» відсутні ( а.с.35) , у клопотанні від 30. 11. 2018 року про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження банк просить розглядати справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої зі сторін про інше (а. с. 34).

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

26.02. 2019 року від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання суду першої інстанції про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, в якому він посилався, що справа потребує детального розгляду та з`ясування всіх обставин справи (а. с. 58).

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2019 року клопотання відповідача ОСОБА_1 задоволено, розгляд справи призначено на 27 березня 2019 року у порядку загального позовного провадження (а. с. 61).

Колегія суддів звертає увагу, що у позовній заяві банку не вказано, що позивач не має змоги надати відповідні докази разом з позовною заявою. Із матеріалів справи не вбачається, що матеріали справи містять будь - які письмові звернення, клопотання від позивача до суду щодо потреби у наданні доказів, які бажає долучити позивач із зазначенням об`єктивних причин неможливості їх подання, тому банком не подано жодних заяв чи клопотань.

Апеляційний суд приймає до уваги, що розгляд справи здійснювався в загальному позовному провадженні за участі сторін, які повідомлялися по дату та час розгляду справи, але сторони не з`являлися в судове засідання, тому суд прийняв рішення за наявними матеріалами справи, на що погоджувався позивач, подаючи вказані вище клопотання.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

На момент подачі позовної заяви, вказані докази були наявні у позивача, однак, він не подав їх до суду першої інстанції. В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» не навів об`єктивних причин, які перешкодили подати йому вказані докази у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до невірного вирішення спору, що, відповідно, є підставою для його скасування, з огляду на викладене, є необґрунтованими в частині заявлених банком вимог та вимог апеляційної скарги, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Проте, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права щодо задоволення вимог про стягнення заборгованості за штрафами, та допущено порушення вимог процесуального права щодо вирішення питання стягнення судових витрат за сплату судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, то колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині щодо задоволення вимог про стягнення заборгованості за штрафами та щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача в повному обсязі, оскільки судові витрати підлягають частковому задоволенню, так як судом першої інстанції позовні вимоги задоволено частково, а решті позовних вимог відмовлено. Тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга банку підлягає частковому задоволенню лише в частині вимоги щодо скасування рішення суду першої інстанції, але з інших підстав та доводів апеляційної скарги, ніж посилався скаржник в апеляційній скарзі.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що до зменшення розміру судового збору пропорційно задоволених позовних вимог є обгрунтованими та підлягають задоволенню колегією суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається із рішення суду першої інстанції, судом задоволено позовні вимоги частково, лише в розмірі 1901 грн. 29 коп., тоді як позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитом у розмірі 22282, 21 грн.

Таким чином, колегія суддів вбачає, що при вирішенні питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції допустився помилки, не звернувши уваги, що позовні вимоги задоволено лише частково, та суд повністю стягнув судові витрати за сплату судового збору з відповідача у розмірі 1762 грн. на користь банку.

Отже, доводи апеляційної скарги та вимоги відповідача ОСОБА_1 про зміну рішення суду першої інстанції є обгрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки рішення суду в частині вирішення питання про стягнення судових витрат не відповідає вимогам закону, так як суду першої інстанції слід було врахувати, що позовні вимоги задоволено частково, тому і судові витрати підлягають частковому задоволенню та стягненню пропорційно задоволених позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судові витрати з відповідача на користь позивача підлягають зменшенню, оскільки не відповідають принципу пропорційності задоволених вимог, тому стягнення судових витрат підлягає перерозподілу з врахуванням пропорційності до задоволених вимог позивача та з врахуванням часткового задоволення вимог позивача судом апеляційної інстанції, коли розмір стягнення заборгованості змінився, так як апеляційним судом зменшено розмір стягнення заборгованості, відмовлено у стягненні штрафу.

Згідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги банку підлягають задоволенню лише в частині стягнення тіла кредиту, в розмірі 1334 грн. 56 коп., що в процентному відношенні відповідно до задоволених позовних вимог становить 6 %, та відповідно грошовому виразі складає 106 грн. судового збору, який відповідає пропорційності задоволених позовних вимог та відповідно стягненню з відповідача за подання позивачем позовної заяви.

За подання апеляційної скарги банком сплачено 2643 грн., тому судові витрати підлягають частковому стягненню з відповідача в розмірі 159 грн. Отже, на користь АТ КБ «Приватбанк» з відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за сплату судового збору частково у розмірі 265 грн. ( 106 грн. - за подачу позовної заяви + 159 грн. за подачу апеляційної скарги ).

З огляду на вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині щодо задоволення вимог про стягнення заборгованості за штрафами та щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача в повному обсязі, оскільки судові витрати підлягають частковому задоволенню, так як судом першої інстанції позовні вимоги задоволено частково, а решті позовних вимог відмовлено, та прийняти нове судове рішення в цій частині, яким відмовити у стягненні заборгованості за кредитним договором за нарахований штраф у розмірі 566, 73 грн., в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 липня 2019 року

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - змінити, скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 штрафів, та стягнення судових витрат в повному обсязі, прийняти нову постанову в цій частині.

Відмовити у стягненні з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 14 вересня 2019 року за штрафами у розмірі 566, 73 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 14 вересня 2019 року у розмірі 1334 грн. 56 коп. та відмови у задоволенні решти вимог - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» частково судові витрати за сплату судового збору в розмірі 265 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов