Справа № 351/692/18
Провадження № 22-ц/4808/368/19
Головуючий у 1 інстанції Собко В. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

доповідача Фединяка В.Д.(суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Капущак С.В.

з участю ОСОБА_2 її представника адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення із житлового будинку без надання іншого жилого приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду від 11 грудня 2018 року, ухвалене суддею Собко В.М. в м. Снятині,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення із житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Снятинський район, смт. Заболотів, вул. Підкови (Калініна), 78а. У даному будинку також проживає її колишній чоловік ОСОБА_4 22.08.2016 року шлюб між ними розірвано, дітей від даного шлюбу: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишено проживати із нею. Вироком Снятинського районного суду від 24.04.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.07.2014 року був засуджений до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. Після відбуття покарання він повернувся до дому, однак став агресивним, у них почали виникати конфлікти. Під час суперечок відповідач голосно на неї кричить та ображає нецензурними словами, що принижує її честь і гідність. З приводу цього вона не раз зверталася до органів поліції, де із ОСОБА_4 проводилися бесіди, а також постановою Снятинського районного суду від 03.11.2016 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Проживання в таких умовах є неможливим, просила усунути перешкоди в користуванні житловим будинком, який знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Снятинський район, смт. Заболотів, вул. Підкови (Калініна), 78а, шляхом виселення ОСОБА_4 із даного житлового будинку.

Рішенням Снятинського районного суду від 11 грудня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення із житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що співжиття з колишнім чоловіком, фізичне насильство, постійні образи роблять проживання з відповідачем в одному будинку неможливим. Заходи громадського впливу є безрезультатними, судом першої інстанції не допитано свідків, які могли підтвердити дані факти. Вказує на те, що через неправомірні дії відповідача не може проживати з неповнолітніми дітьми у власному будинку, що підтверджується актом матеріально-побутових умов. На думку апелянта, судом взято до уваги висновки та аргументи наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву, однак зазначений відзив був поданий з порушенням вимог ЦПК України. Зазначає, що якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ними систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу є безрезультатними, виселення винних відбувається без надання іншого жилого приміщення.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що для виселення відповідача з належного позивачеві будинку необхідно встановити, що відповідач руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Позивачкою не надано доказів про те, що відповідач руйнує чи псує житло, а причинами порушенням ним правил співжиття є те, що вона не бажає, що б він проживав у даному будинку. Постанови винесені у 2016 та у 2017 році про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності та висновки Снятинського ВП Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області за 2016 та 2017 роки про проведення бесід із ОСОБА_4 з приводу вчинення конфліктів не свідчать про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу не виявились безрезультатними, оскільки з моменту останнього притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності пройшло більше року, за цей час скарг на його поведінку ні від кого не надходило. Також відповідач є первинним власником частки житлового будинку, яку він подарував позивачці, при цьому він у будь-який момент вправі розірвати договір дарування за умови умисного вчинення обдарованою злочину проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини або дітей, крім того у договорі зазначено, що сторони домовилися, що дарувальник має право довічного проживання у даному будинку, жодних підстав для виселення дарувальника із даного житлового будинку у договорі не зазначено.

Висновок суду відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Снятинського районного суду від 22.08.2016 року шлюб між ними розірвано.

Від шлюбу у сторін є двоє дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, яких залишено проживати із позивачкою.

Згідно Договору дарування від 08 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим номером 1626 ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 належну йому 1/2 частку житлового будинку за адресою: Івано-Франківська область, Снятинський район, смт. Заболотів, вул. Підкови (Калініна), 78а (а.с. 11).

Згідно п.6 вказаного договору дарувальник ОСОБА_4 має право довічного проживання у даному будинку.

Згідно п.8 зазначеного договору дарування дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровувана умисно вчинить злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини або дітей. У разі розірвання договору дарування обдаровувана зобов'язана повернути дарунок в натурі (а.с. 11 зворот).

Згідно частини 4 ст. ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сімї (колишніх членів сімї) власника будинку, передбачені ст. 116 ЖК України.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 157 ЖК Української РСР установлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Із висновків Снятинського ВП Косівського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області від 10.09.2016 року, від 30.07.2017 року вбачається, що поліцейськими неодноразово проводилися перевірки по факту звернення до них ОСОБА_2 про вчинення ОСОБА_4 із нею суперечок, якими встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який було розірвано, однак після розірвання шлюбу вони продовжують проживати в одному господарстві, і останнім часом між ними часто виникають непорозуміння, з приводу того, що ОСОБА_2 не бажає, щоб її колишній чоловік ОСОБА_4 проживав у їхньому спільному господарстві (а.с. 17, 15).

Судом встановлено, що згідно змісту висновку Снятинського ВП Косівського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області від 10.09.2016 року між сторонами виник словесний скандал з приводу того, що позивачка не хоче, щоб відповідач як колишній чоловік проживав у спірному будинку.

З приводу даних обставин з ОСОБА_4 проведено бесіду профілактичного характеру та складено адміністративний протокол за ст. 173-2 КУпАП (а.с. 18).

Також установлено, що за змістом висновку Снятинського ВП Косівського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області від 30.07.2017 року між сторонами виникли непорозуміння з приводу пошкодження належного позивачці автомобіля (а.с.19).

Отже, при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Разом з тим, із доказів у справі позивачкою не доведено, що допущені відповідачем порушення правил співжиття саме житлових відносин, та ці порушення мали відношення до користування спірним жилим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач порушує правила співжиття, що роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу є безрезультатними, колегія суддів відхиляє, оскільки для виселення відповідача з належного ОСОБА_2 будинку необхідно встановити, що відповідач руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

З матеріалів справи вбачається, що з моменту останнього притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності пройшло більше року. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які вказують на те, що відповідач систематично порушує правила співжиття та до нього раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Зокрема, серед яких заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_4 є власником частки житлового будинку, яку він подарував позивачці, при цьому договір дарування містить вказівку на те, що він у будь-який момент вправі розірвати договір дарування за умови умисного вчинення обдарованою злочину проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини або дітей. У такому разі обдарована зобов'язана повернути дарувальнику дарунок в натурі.

Крім того у договорі зазначено, що сторони домовилися, що дарувальник має право довічного проживання у даному будинку, жодних підстав для виселення дарувальника із даного житлового будинку у договорі не зазначено.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Снятинського районного суду від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 06 березня 2019 року.

Судді: В.Д.ОСОБА_1Бойчук

ОСОБА_9