Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 433/259/14-ц

провадження № 61-22062св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - приватне орендне сільськогосподарське підприємство «Врубовщик»,

третя особа - відділ Держземагенства у Троїцькому районі Луганської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Врубовщик» на рішення Апеляційного суду Луганської області від 22 травня 2014 року у складі колегії суддів: Коротких О. Г., Масенка Д. Є., Орлова І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Врубовщик» (далі - ПОСП «Врубовщик»), третя особа - відділ Держземагенства у Троїцькому районі Луганської області, про визнання договору оренди землі недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, якому на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 8,14 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тимонівської сільської ради Троїцького району Луганської області. Вказували, що вони є спадкоємицями ОСОБА_4 та успадкували вказану земельну ділянку після його смерті. Після прийняття спадщини їм стало відомо про існування договору оренди земельної ділянки від 22 липня 2010 року, який був укладений між ОСОБА_4 та ПОСП «Врубовщик» та який вони отримали у січні 2014 року. Ознайомившись з умовами договору, ними було встановлено, що договір не відповідає вимогам законодавства, а саме у ньому відсутні декілька істотних умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», а саме: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); умови збереження стану об'єкта оренди, або знищення об'єкта оренди чи його частини; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; умови передачі у заставута внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 просили суд визнати вказаний договір оренди земельної ділянки недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 07 квітня 2014 року у складі судді Суського О. І. у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі посилаються на формальне порушення вимог Закону України «Про оренду землі», факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивачів укладеним договором не встановлено. Позивачі не довели, чи дійсно порушуються їх права у зв'язку з відсутністю у договорі оренди землі зазначених ними умов, їх істотності, яке саме їх право порушене та у чому полягає таке порушення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 22 травня 2014 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 07 квітня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

Визнано договір оренди земельної ділянки від 22 липня 2010 року, який зареєстрований ДП «Центр ДЗК» Луганська регіональна філія, Троїцький районний відділ, запис № 17 від 26 листопада 2010 року, недійсним.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди відповідно до частини другої вказаної статті.

Апеляційний суд вказав, що оскільки у спірному договорі оренди землі відсутні такі істотні умови, як об'єкт оренди (кадастровий номер, місто розташування та розмір земельної ділянки); умови збереження стану об'єкту оренди, або знищення об'єкту оренди чи його частини; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкту оренди чи його частини; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, то такий договір оренди підлягає визнанню недійсними за правилами частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2014 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПОСП «Врубовщик», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2014 року касаційне провадження в зазначеній справі відкрито, з Троїцького районного суду Луганської області витребувано цивільну справу № 433/259/14-ц.

Вимоги зазначеної ухвали суду касаційної інстанції в частині витребування цивільної справи не виконано, що підтверджено листами Троїцького районного суду Луганської області, оскільки Троїцький районний суд Луганської області знаходиться на території проведення операції об'єднаних сил Збройних Сил України. Тому справа до суду касаційної інстанції не надходила.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року провадження за касаційною скаргою ПОСП «Врубовщик» передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 липня 2018 року копію матеріалів касаційного провадження № 61-22062ск18 у справі № 433/259/14-ц за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПОСП «Врубовщик» про визнання договору оренди землі недійсним направлено до Троїцького районного суду Луганської області для відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 16 жовтня 2018 року відновлено втрачене судове провадження в указаній справі в частині рішення Троїцького районного суду Луганської області від 07 квітня 2014 року та рішення Апеляційного суду Луганської області від 22 травня 2014 року.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПОСП «Врубовщик» про визнання договору оренди землі недійсним призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд у порушення статті 360-7 ЦПК України 2004 року не врахував обов'язкову правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 25 грудня 2013 року № 6-78цс13, залишивши поза увагою, що відповідно до статті 15 ЦК України і статті 3 ЦПК України 2004 року у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право та суди повинні встановити, чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю у договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення їхніх законних прав, що апеляційним судом взагалі не досліджувалося.

Також вказує на те, що апеляційний суд не звернув увагу, що позивачами пропущено строк позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу позивачі до суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 8,14 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тимонівської сільської ради Троїцького району Луганської області.

Позивачі є спадкоємицями вказаної земельної ділянки після смерті ОСОБА_4

Після прийняття вказаної земельної ділянки у спадщину позивачам, за їх доводами, стало відомо про існування договору оренди вказаної земельної ділянки від 22 липня 2010 року, який був укладений між ОСОБА_4 та ПОСП «Врубовщик», зареєстрований ДП «Центр ДЗК» Луганською регіональною філією Троїцьким районним відділом, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 26 листопада 2010 року за № 17.

Позивачі отримали договір оренди землі через свого представника у січні місяці 2014 року, тому вважали, що строк позовної давності не пропущено.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПОСП «Врубовщик» підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п'ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Частиною другою статті 15 Закону України «Про оренду землі» установлено, що відсутність у договорі оренди-землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що оспорювані договори оренди земельних ділянок є недійсними у силу статті 15 Закону України «Про оренду землі», оскільки вони укладені без дотримання вимог цієї норми щодо узгодження таких істотних умов, як: об'єкт оренди (кадастровий номер, місто розташування та розмір земельної ділянки); умови збереження стану об'єкту оренди, або знищення об'єкту оренди чи його частини; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкту оренди чи його частини; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

При цьому судом залишено поза увагою вимоги статті 3 ЦПК України 2004 року та статті 15 ЦК України про те, що у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і не встановлено, чи дійсно порушуються права позивачів у зв'язку з відсутністю у договорі оренди зазначених умов, їх істотності, а також судом не з'ясовано, у чому саме полягає порушення законних прав позивачів.

Суд першої інстанції врахував наведені норми права та правильно вказав, що позивачі не довели порушення своїх прав, свобод чи інтересів, що є їх процесуальним обов'язком відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

Висновок суду першої інстанції узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними, зокрема, у постановах від 25 грудня 2013 року у справах № 6-94цс13 та № 6-78цс13.

Відповідно до частини першої статті 360-7 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

У порушення вказаної норми процесуального права апеляційний суд не взяв до уваги вказаних правових висновків Верховного Суду України, взагалі не дослідивши, чи були порушені права позивачів відсутністю вказаних ними умов у спірному договорі та не надавши цьому будь-якої правової оцінки.

Суд касаційної інстанції не вбачає правових підстав для відступлення від таких висновків Верховного Суду України.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 212-215 ЦПК України 2004 року правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, надав правильну правову оцінку заявленим сторонами доводам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, оскільки вони не довели порушення своїх прав чи інтересів, а суд апеляційної інстанції помилково скасував судове рішення, яке відповідає закону,

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

При поданні касаційної скарги ПОСП «Врубовщик» було сплачено 170,52 грн судового збору, що підтверджується доданою до скарги квитанцією, які підлягають стягненню в рівних частинах із ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь відповідача, оскільки колегія суддів залишає у силі рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні їх позову відмовлено.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Врубовщик» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 22 травня 2014 року скасувати.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 07 квітня 2014 року залишити в силі.

Стягнути із ОСОБА_1на користь приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Врубовщик» судові витрати за сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 56 (п'ятдесят шість) гривень 84 (вісімдесят чотири) копійки.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Врубовщик» судові витрати за сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 56 (п'ятдесят шість) гривень 84 (вісімдесят чотири) копійки.

Стягнути із ОСОБА_3на користь приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Врубовщик» судові витрати за сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 56 (п'ятдесят шість) гривень 84 (вісімдесят чотири) копійки.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В. Черняк