Справа № 462/3191/17 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2622/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Цяцяка Р.П., Струс Л.Б.,

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Товариствао з обмеженою відповідальністю «Науково виробнича реставраційна фірма «Леополіс-Ампір» про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

19 липня 2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 2 лютого 2010 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав від нього кошти в розмірі 8000 грн., які зобов»язувався їх повернути до 25 серпня 2013 року.

Згідно до п.5 цього договору у разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, сума боргу подвоюється.

Також 2 лютого 2010 року між ним та ТзОВ «Науково-виробнича реставраційна фірма «Леополіс-Ампір» був укладений договір застави, відповідно до якого ТзОВ «Науково-виробнича реставраційна фірма «Леополіс-Ампір» виступала майновим поручителем перед ним.

20 березня 2014 року Залізничний районний суд м. Львова ухвалив рішення, яким стягнув з ОСОБА_2 на його користь 16000 гривень за договором позики від 02 лютого 2010 року.

Також зазначив, що 12 серпня 2014 року ОСОБА_2 сплатив йому 4000 гривень.

Решту суми боргу відповідач не погашає.

З урахуванням зазначених обставин та уточнених вимог від 24 вересня 2018 року, на підставі ст.625 ЦК України, просив стягнути інфляційні втрати за період 25 серпня 2013 року по 25 квітня 2017 року та 80% річних (згідно п.7 договору позики від 02 лютого 2010 року), що разом становить 62001,29 гривень (а.с.1-2; 82).

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 вересня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в рахунок суми боргу 62001,29 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 980,20 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі покликається на те, що позивач по справі тривалий час, як самозайнята особа - адвокат надавав юридичні послуги третій особі по справі, яка у звязку із відсутністю підрядних замовлень не мала змоги розрахуватись з позивачем, а тому в 2013 році ним, як керівником третьої особи зазначеної у позові договорами позики, та застави вирішив гарантувати позивачу оплату його послуг третьою особою в розмірі 8 000 грн. переведенням боргу третьої особи на себе.

При цьому, довіряючи позивачу, не звернув уваги, що в договорі, фактично укладеному та підписаному сторонами була зазначена дата укладання, як 2010 рік з непомірними штрафами.

Жодної позики від позивача він не отримував, а тому до правочинів, на які покликається позивач у позові мають бути застосовані правові наслідки, передбачені ч.2 ст.235 ЦК України, як удаваних правочинів.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 вересня 2018 року скасувати, застосувати строк позовної давності до періодів стягнення збитків та пені за прострочку погашення залишку боргу. Зменшити розмір інфляційних та 80% річних до розумних, чи повністю відмовити позивачу у позові.

В решті позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення коштів з ОСОБА_2, суд виходив з тих обставин, що ОСОБА_2 не виконав рішення Залізничного районного суду міста Львова від 21 березня 2014 року в зв»язку з чим допустив прострочення виконання грошового зобов»язання та збільшення боргу на підставі ст. 625 ЦК України до 62001,29 гривень.

З такими висновками колегія суддів повністю погодитися не може виходячи із наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи 02 лютого 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 8000 гривень.

Зазначену вище суму ОСОБА_2 мав повернути до 25 серпня 2013 року.

Відповідно до п.5 умов Договору, в разі коли позичальник не поверну позичені гроші у встановлений строк сума боргу подвоюється.

У встановлений договором строк ОСОБА_2 позики не повернув.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 21 березня 2014 року у справі №462/9352/13-ц цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ТзОВ «Науково-виробнича будівельно-реєстраційна фірма «Леополіс-Ампір» про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 16 000,00 гривень.

12 серпня 2014 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_3 4000 гривень в рахунок сплати боргу за договором позики від 02 лютого 2010 року.

Таким чином, загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 на час пред»явлення позову (станом на 19 липня 2017 року) становить 12000 гривень.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процети річних від просточеної суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_3 12000 гривень, а тому зобов»язаний сплатити на користь останнього інфляційні втрати за період з 25 серпня 2013 року по 25 квітня 2017 року.

Згідно розрахунків, індекс інфляції за цей період складає 213,33 % х 12000 : 100 = 25 599,6 гривень. Отже сума інфляційних становить 13599,6 гривень (25599,6 - 12000).

Три проценти річних за цей період (на підставі ст.625 ЦК України) буде наступний.

12000 грн. : 100 х 3% = 360 гривень, це відсотки за повний рік.

Щоб вирахувати відсотки за 1365 днів, відповідно 360 : 365 х 1365 = 1351,35 гривень.

Звідси 13699,6 +11351,35 =15 050,95 гривень.

Зазначену суму слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

Вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 80% річних від простроченої суми відповідно до п.7 договору позики від 02 лютого 2010 року не підлягають до задоволення, оскільки зазначені умови договору є несправедливими по відношенню до ОСОБА_2, вносять істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків між сторонами.

Задоволення таких вимог призведе до сплати непропорційно великої суми компенсації за несвоєчасне виконання зобов»язань за договором.

За значених обставин, не врахував суду першої інстанції та дійшов помилкового висновку про задоволення позову в повному обсязі.

З урахуванням вищезазначеного, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення частково, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 вересня 2018 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 15 050 гривень 95 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 235 гривень 20 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07 березня 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Цяцяк Р.П.

ОСОБА_5