ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7897/19 Справа № 212/4136/19 Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивачка: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо - збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК, України без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2019 року, яке постановлено суддею Чайкіним І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 15 липня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ПівдГЗК») і просила стягнути у відшкодування моральної шкоди 99 892 грн., у зв`язку з отриманим нею професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 30 березня 2016 року їй було первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності. При наступному переогляді висновком МСЕК позивачці було встановлено 40% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, третя група інвалідності, безстроково.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 41 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 768,40 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 , просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивачки у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди 41 000 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає принципам розумності та справедливості.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано тривалість роботи позиваки в умовах впливу шкідливих факторів, рівень яких перевищував гранично допустиму концентрацію; відсутність вини позивачки у виникненні професійних захворювань; грубе та тривале порушення відповідачем вимог чинного законодавства в частині невиконання обов`язку зі створення на робочих місцях безпечних умов праці; значний відсоток втрати професійної працездатності 40% та визнання позивачки інвалідом ІІІ групи безстроково, що свідчить про відсутність будь - яких перспектив як на одужання, так й на незначне відновлення стану здоров`я; значні обмеження позивача у зв`язку з погіршенням стану її здоров`я як у побуті, так і у повсякденному житті, відсутність позитивної динаміки у покращенні стану здоров`я, незважаючи на тривале лікування.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Південний ГЗК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачці моральної шкоди.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивачка була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймала запропоновані їй умови праці.

Вважає, що обов`язок ПАТ «Південний ГЗК»відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачці, відсутній, оскільки факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами; зокрема, в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачці моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивачки, представник ПАТ «ПівдГЗК» зазначає, що в апеляційній скарзі не зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони були враховані та взяті судом до уваги. Також вважає, що зазначені вимоги в апеляційній скарзі щодо збільшення моральної шкоди є необґрунтованими, тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу представника позивачки.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивачки підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача ПАТ «ПівдГЗК» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала з 18.08.1998 року по 23.03.2015 року, на посаді машиніста конвеєру ДФ №1, Управління дробильно-транспортного комплексу ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є ПАТ «ПівдГЗК». 06 травня 2015 року звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 53).

Відповідно до п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23 березня 2015 року, професійне захворювання у позивачки виникло у зв`язку з роботою машиністом конвеєра ДФ № 1, де вона виконувала роботи, пов`язані з впливом вібрації, рівень якої перевищував нормативні показники (а.с. 5).

Відповідно до п. 17 Акту, причиною професійного захворювання позивачки є наявність на робочому місці вібрації, рівень в дБ:94-97 при гранично допустимому 92 (а.с. 5).

Висновком МСЕК від 28.04.2015 року позивачці первинно встановлено 30 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, третя група інвалідності (а.с.7).

При повторному переогляді, висновком МСЕК від 30.03.2016 року ОСОБА_1 встановлено 40% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, третя група інвалідності, безстроково ( а.с.8).

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачкою під час виконання нею трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Акту розслідування професійного захворювання від 23 березня 2015 року, професійне захворювання у позивачки виникло у зв`язку з роботою машиністом конвеєра ДФ № 1, де вона виконувала роботи пов`язані з впливом вібрації, рівень якої, перевищував нормативні показники (а.с. 5).

При цьому, добровільність виконання позивачкою робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивачка була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймала запропоновані їй умови праці, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 пропрацювала на підприємстві відповідача в період з 1998 року по 2015 рік.

Відповідно до п. 17 Акту причиною професійного захворювання позивача є наявність на робочому місці вібрації, рівень в дБ:94-97 при гранично допустимому 92 (а.с. 5).

Висновком МСЕК від 28.04.2015 року позивачу первинно встановлено 30 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, третя група інвалідності (а.с.7).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПАТ "ПівдГЗК" - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо відсутності доказів підтвердження факту заподіяння позивачці моральної шкоди та не врахування відсутності вини підприємства у спричиненні шкоди позивачці, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, суд, на підставі медичних документів про лікування позивачки у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачці була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває складності, внаслідок чого переносить моральні страждання. Крім того, Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23 березня 2015 року встановлено недосконалості робочого місця, виконування роботи пов`язаних з впливом вібрації, рівень якої, перевищував нормативні показники.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач добровільно працювала тривалий час у шкідливих умовах праці безпідставні та суперечать вищевикладеному, оскільки, згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 23 березня 2015 року, причиною професійних захворювань позивачки є робота, тільки на підприємстві відповідача, в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивачки про те, що розмір моральної шкоди, стягнутої з відповідача не відповідає принципам розумності та справедливості.

Так, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачці, суд не в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не в повній мірі враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивачки в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати нею професійної працездатності, стан здоров`я потерпілої, який погіршується, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Як вбачається з матеріалів справи, загальний стаж праці ОСОБА_1 на підприємстві відповідача в шкідливих умовах становить 16 років 08 місяців 14 днів, висновком МСЕК від 28 квітня 2015 року позивачу первинно було встановлено 30% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, третя група інвалідності, при повторном переогляді висновком МСЕК від 01 квітня 2016 року їй було встановлено 40% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, третя група інвалідності, безстроково.

Внаслідок отриманого професійного захворювання позивачка відчуває моральні страждання, внаслідок чого періодично, починаючи з 2015 року проходить стаціонарні лікування, статико - динамічні порушення залишаються без змін, переносить фізичний біль в плечо - лопатковому відділі, колінних та ліктьових суглобах, які посилюються при незначному фізичному навантаженні, в нічні часи та при зміні погодних умов, позбавлена нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя, стан здоров`я позивача погіршується.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивачки, тривалість праці позивачки на підприємстві відповідача ПАТ "ПівдГЗК" погіршення стану здоров`я, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з ПАТ "ПівдГЗК" і збільшити його з 41 000 гривень до 60 000 гривень.

У зв`язку з чим колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості і є значно завищеним з вищенаведених підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивачки підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2019 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 41 000 грн. до 60 000 (шістдесят тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: