Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 381/4645/17

провадження № 61-47722св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Борівська селищна рада Фастівського району Київської області, Фастівська районна державна адміністрація Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Шкоріної О. І., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Борівської селищної ради Фастівського району Київської області, Фастівської районної державної адміністрації Київської області про визнання частково недійсним рішення, скасування свідоцтва про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та визнання права на завершення приватизації земельної ділянки, посилаючись на те, що згідно з протоколом засідання виконавчого комітету Борівської селищної ради народних депутатів Фастівського району Київської області від 17 квітня 1986 року № 4 ОСОБА_3 виділено земельну ділянку та дозволено будівництво житлового будинку за типовим проектом, а також зобов`язано оформити технічну документацію на будівництво житлових будинків в районному відділі архітектури. 22 травня 2013 року ОСОБА_3 отримав довідку Борівської селищної ради Фастівського району Київської області № 455, якою підтверджено, що він користується земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . Зазначена довідка була необхідна для виготовлення документів щодо реалізації права на приватизацію. У зв`язку з поганим станом здоров`я, з метою приведення документів у відповідність до чинного законодавства у 2013 році ОСОБА_3 видав нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_2 , якою доручив останньому бути його представником в усіх органах державної влади та місцевого самоврядування України, зокрема у Фастівській районній державній нотаріальній конторі та інших нотаріальних конторах Київської області, Фастівському міжміському бюро технічної інвентаризації та управлінні Держкомзему з питань приватизації земельної ділянки, що розташована на території Борівської селищної ради. Рішенням Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 12 грудня 2013 року № 5-3-31-6 ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,0700 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1 . З метою затвердження вищевказаного проекту землеустрою протягом 2014 року ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_2 отримували необхідні дозволи та погодження, в тому числі документи, що підтверджують проведення державної реєстрації земельної ділянки в системі Державного земельного кадастру України, а 07 квітня 2014 року на ім`я голови Борівської селищної ради від імені ОСОБА_3 було подано заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за вищевказаною адресою. За результатами розгляду заяви Борівською селищною радою було прийнято рішення від 15 квітня 2014 року № 8-20 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність». Згідно з пунктом 2 зазначеного рішення вирішено передати земельну ділянку ОСОБА_2 , однак він ніякого відношення до земельної ділянки не мав і всі попередні рішення, проекти, висновки погодження та дозволи були оформлені та видані на ім`я ОСОБА_3 . В подальшому Реєстраційною службою Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06 травня 2014 року, індексний номер 12870141, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 14 травня 2014 року ОСОБА_2 подав до Борівської селищної ради заяву про заміну адреси земельної ділянки і Виконавчим комітетом Борівської селищної ради Фастівського району Київської області було прийнято рішення від 29 травня 2014 року № 4/6 «Про присвоєння поштової адреси», згідно з пунктом 1 якого земельній ділянці, що належить ОСОБА_2 , присвоєно поштову адресу № АДРЕСА_1 , хоча самостійне присвоєння поштових адрес земельним ділянкам законодавством не передбачено. Після зміни адреси державним реєстратором в порушення норм законодавства проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку, розташовану за новою адресою: АДРЕСА_1 . 28 липня 2014 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все належне йому майно заповів їй. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і вона з метою оформлення своїх спадкових прав у передбачений законом строк звернулася до нотаріуса, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,0700 га у АДРЕСА_1 їй відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_3 за життя повинен був зареєструвати своє право власності на земельну ділянку, однак не зміг цього зробити у зв`язку з незаконною приватизацією цієї ділянки ОСОБА_2 на своє ім`я, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним пункт 2 рішення Борівської селищної ради від 15 квітня 2014 року № 8-20 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,0700 га, кадастровий номер :01:003:0664, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06 травня 2014 року серії НОМЕР_1 , індексний номер 21316941, видане Реєстраційною службою Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області;

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області Кузьмінської І. М. від 06 травня 2014 року, індексний номер 12870141, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на вищевказану земельну ділянку та документи, видані на підставі вказаного рішення державного реєстратора;

- визнати за нею право на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,0700 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 з подальшим правом державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті її дядька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2018 року у складі судді Чернишової Є. Ю. позов задоволено. Визнано недійсним пункт 2 рішення Борівської селищної ради від 15 квітня 2014 року за № 8-20 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0700 га з кадастровим номером :01:003:0664, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано протиправним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06 травня 2014 року, індексний номер 21316941 (САК № 556759). Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області від 06 травня 2014 року, індексний номер 12870141, про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0664, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 право на завершення процедури приватизації земельної ділянки площею 0,0700 га з кадастровим номером :01:003:0664, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 , Борівської селищної ради Фастівського району Київської області на користь ОСОБА_1 судовий збір по 1 456 грн з кожного.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позовні вимоги є обґрунтованими. Вся дозвільна документація щодо відведення земельної ділянки у власність була оформлена на ОСОБА_3 , проте Борівською селищною радою передано спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_2 , який був лише представником ОСОБА_3 за довіреністю. Оскільки правомірність набуття права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку не підтверджено належними доказами, то видача йому свідоцтва про право власності також є неправомірною. Державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 здійснено на підставі оспорюваного свідоцтва про право власності, тому вимога про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень на вищевказану земельну ділянку є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який за життя не набув права власності на земельну ділянку, однак розпочав процедуру приватизації ділянки відповідно до чинного законодавства України. Позивач має право на завершення приватизації земельної ділянки, яка спадкодавцем ОСОБА_3 була розпочата, однак закінчилася на тому, що ним поданий до Борівської селищної ради розроблений на його замовлення проект землеустрою, дозвіл на виготовлення якого наданий рішенням Борівської селищної ради від 12 грудня 2013 року № 5-3.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 880 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що підставою для звернення спадкоємця з вимогою про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки може бути лише рішення селищної ради про безоплатну передачу спадкодавцю у приватну власність земельної ділянки, прийняте відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», однак такого рішення селищної ради до суду не надано. Місцевий суд не врахував, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Умовою для переходу права власності на об`єкти нерухомості в порядку спадкування, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права в порядку, встановленому законодавством України. Рішення Борівської селищної ради № 8-20 від 15 квітня 2014 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» було прийнято за життя ОСОБА_3 , на спірній земельній ділянці також знаходиться будинок, який зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 , що не оспорювалося, і доказів того, що ОСОБА_3 не був обізнаний з цими обставинами, позивач не надала.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року та залишити в силі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2018 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно послався на Декрет Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», оскільки його положення не підлягають застосуванню до спірних правовідносини і він втратив чинність 04 жовтня 2006 року. У цій справі вона не заявляла вимог про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку, а просила визнати її право на закінчення приватизації, яку розпочав ОСОБА_3 , тому необґрунтованим є посилання апеляційного суду як на підставу відмови в задоволенні позову на те, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя не набув права власності на спірну земельну ділянку. Апеляційний суд не зазначив, у чому полягають порушення норм матеріального та процесуального права, а також не спростував висновків суду першої інстанції про те, що рішенням Борівської селищної ради від 15 квітня 2014 року № 8-20 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» спірну земельну ділянку передано у власність ОСОБА_2 , який мав лише повноваження на представництво інтересів ОСОБА_3 і жодного відношення до спірної земельної ділянки не мав.

У січні 2019 року представникОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, зазначивши про її законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги. Оскільки рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 не приймалося, то суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість задоволення позову в обраний позивачем спосіб. Прийняття рішення Борівської селищної ради від 15 квітня 2014 року № 8-20 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» та видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 травня 2014 року серії НОМЕР_1 відбулися за життя ОСОБА_3 02 червня 2014 року ОСОБА_2 зареєстрував повідомлення про початок виконання будівельних робіт на земельній ділянці, і ОСОБА_3 був обізнаний з цими обставинами.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Фастівського міськрайонного суду Київської області.

08 січня 2019 року справа № 381/4645/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що протоколом засідання виконавчого комітету Борівської селищної ради народних депутатів Фастівського району Київської області від 17 квітня 1986 року № 4 ОСОБА_3 дозволено побудувати житловий будинок за типовим проектом КО-5К-145, 5-кімнатний, житловою площею 66,80 кв. м, загальною площею 103,14 кв. м, розміром 9,960х11,400 м та зобов`язано оформити технічну документацію на будівництво житлового будинку в районному відділі архітектури. Також вказаним протоколом затверджено рішення про виділення ОСОБА_3 земельної ділянки № АДРЕСА_1 під будівництво індивідуального житлового будинку.

Довідкою Борівської селищної ради від 22 травня 2013 року № 455 підтверджено, що ОСОБА_3 користувався земельною ділянкою площею 0,06 га по АДРЕСА_1 .

За довіреністю, посвідченою 14 жовтня 2013 року секретарем виконкому Борівської селищної ради Фастівського району Київської області Березянською О. П., ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником в усіх органах державної влади та місцевого самоврядування України, зокрема у Фастівській районній державній нотаріальній конторі та інших нотаріальних конторах Київської області, Фастівському міжміському бюро технічної інвентаризації та управлінні Держкомзему з питань приватизації земельної ділянки, яка розташована на території Борівської селищної ради. Строк дії довіреності з 14 жовтня 2013 року по 14 жовтня 2014 року включно.

Рішенням Борівської селищної ради про розгляд земельних питань від 12 грудня 2013 року № 5-3 ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0700 га, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 було розроблено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:003:0664, по АДРЕСА_1 .

07 квітня 2014 року ОСОБА_3 подав голові Борівської селищної ради заяву, в якій просив затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0700 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Борівської селищної ради від 15 квітня 2014 року № 8-20 було затверджено проект землеустрою та передано земельну ділянку площею 0,0700 га, кадастровий номер :01:003:0664, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_2 .

Згідно з частиною другою статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 40 ЗК України передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації.

Пунктом «і» частини другої статті 25 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що одним з видів документації із землеустрою є технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до частини другої статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною другою статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пункту 8-1 частини першої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

На підставі рішення Борівської селищної ради від 15 квітня 2014 року № 8-20 ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06 травня 2014 року, індексний номер 21316941, а саме - на земельну ділянку площею 0,0700 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 322495530:01:003:0664. Вказані відомості були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

14 травня 2014 року ОСОБА_2 подав голові Борівської селищної ради заяву про присвоєння поштової адреси його земельній ділянці АДРЕСА_3 .

Розглянувши заяву ОСОБА_2 , виконавчий комітет Борівської селищної ради Фастівського району Київської області прийняв рішення від 29 травня 2014 року № 4/6, яким присвоїв поштову адресу номер 7 земельній ділянці, яка знаходиться по вулиці Молодіжній в селищі Борова та належить ОСОБА_2 , а також зобов`язав ОСОБА_2 внести зміни до правовстановлюючих та інвентаризаційних документів на вказану земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і ОСОБА_1 як його спадкоємець за заповітом від 28 липня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області, звернулася до Ружинської державної нотаріальної контори із заявою, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Листом Ружинської державної нотаріальної контори від 28 березня 2017 року № 658/02-14 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав відсутності правовстановлюючих документів та рекомендовано звернутися до суду.

18 квітня 2017 року позивач як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_3 звернулася до Борівської селищної ради із заявою про надання дозволу на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,07 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом визнання права (пункт «а» частини 3 статті 152 ЗК України).

Частиною 1 статті 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду з позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постанові Верховного суду від 21 березня 2018 року у справі № 623/633/17, провадження № 61-6243св18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, провадження № 14-652цс18.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_3 розпочав процедуру приватизації, однак не набув права власності на земельну ділянку, оскільки за результатами розгляду його заяви Борівською селищною радою було прийнято рішення від 15 квітня 2014 року № 8-20, згідно з пунктом 2 якого вирішено передати земельну ділянку ОСОБА_2 , однак він ніякого відношення до неї не мав і всі попередні рішення, проекти, висновки, погодження та дозволи були оформлені та видані на ім`я ОСОБА_3 .

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту «г» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Встановивши, що технічна документація із землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_1 розроблялася на ім`я ОСОБА_3 , місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що Борівська селищна рада незаконно прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , який був лише представником ОСОБА_3 за довіреністю, що є підставою для визнання недійсним такого рішення органу місцевого самоврядування.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 неправомірно набув право власності на спірну земельну ділянку, то місцевий суд дійшов правильного висновку, що видача йому свідоцтва про право власності також є неправомірною, у зв`язку з чим обґрунтовано визнав протиправним та скасував свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06 травня 2014 року серії НОМЕР_1 , індексний номер 21316941, видане Реєстраційною службою Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, а також рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який згідно зі статтею 125 ЗК України права власності на земельну ділянку за життя не набув, однак відповідно до чинного законодавства України розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, яка перебувала в його користуванні та за його заявою було виготовлено технічну документацію із землеустрою.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на завершення приватизації земельної ділянки, яка була розпочата спадкодавцем ОСОБА_3 і закінчилась на тому, що ним був поданий до Борівської селищної ради розроблений на його замовлення проект землеустрою, дозвіл на виготовлення якого наданий рішенням Борівської селищної ради від 12 грудня 2013 року № 5-3.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не спростував обставин, встановлених місцевим судом, не з`ясував неналежним чином фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та неправильно застосував до спірних правовідносин вищенаведені норми матеріального права, у зв`язку з чим безпідставно скасував судове рішення про задоволення позову, яке відповідало закону.

Посилання апеляційного суду на Декрет Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» як на правову підставу відмови в позові є необґрунтованим, оскільки земельна ділянка була надана ОСОБА_3 не на підставі цього нормативно-правового акта, а у 1986 році, тобто до його прийняття.

На підставі абзацу 2 пункту 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абзац 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI). Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.

Отже, наведені положення законодавства стосуються інших правовідносин, пов`язаних з правом одержання державного акта на земельні ділянки, передані громадянам після ухвалення вказаного Декрету Кабінету Міністрів України.

У цій справі право на приватизацію спірної земельної ділянки виникло у спадкодавця ОСОБА_3 як її користувача на підставі вищенаведених норм ЗК України.

Згідно з частинами дев`ятою-десятою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Погоджений проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_3 передав до Борівської селищної ради 07 квітня 2014 року. Оскільки рішенням цієї ради від 15 квітня 2014 року № 8-20, яким затверджено вказаний проект землеустрою, фактично було відмовлено у передачі йому спірної земельної ділянки у власність, у нього виникло право на оскарження такого рішення органу місцевого самоврядування до суду. У зв`язку з тим, що до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавець ОСОБА_3 не скористався цим правом, воно в порядку спадкування перейшло до спадкоємця ОСОБА_1 .

Після визнання судом недійсним незаконного рішення ради в частині передачі спірної земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_2 , визнання протиправними та скасування виданого на його ім`я свідоцтва про право власності та державної реєстрації права власності за ним на земельну ділянку було відновлено становище, яке існувало до порушення, тобто на час розгляду Борівською селищною радою заяви ОСОБА_3 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки у власність. Оскільки за життя спадкодавця розпочатий ним відповідно до чинного законодавства України процес приватизації земельної ділянки не був завершений, то до спадкоємця перейшло право на його завершення і таке право підлягає визнанню в судовому порядку.

Обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав відповідає вищенаведеним вимогам закону і є ефективним для їх поновлення.

За наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов. Рішення цього суду відповідає принципу верховенства права, засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила 5 120,00 грн судового збору, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 та Борівської селищної ради, діями яких були порушені права та охоронювані законом інтереси позивача, на її користь в рівних частинах - по 2 560 грн з кожного.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 скасувати, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2018 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 , Борівської селищної ради Фастівського району Київської області на користь ОСОБА_1 по 2 560 (дві тисячі п`ятсот шістдесят) грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги, з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов