Постанова

Іменем України

03 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 645/4387/16-ц

провадження № 61-30000св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Циганенка Олексія Петровича на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 березня 2017 року у складі судді Горпинич О. В. та рішення апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бровченка І. О., Кіся П. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому зазначало, що 05 травня 2015 року укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт шляхом підписання відповідачкою Генеральної угоди.

Позивач зазначав, що за умовами вказаного кредитного договору позичальник отримала кредит у розмірі 50 386,90 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Своїм підписом в угоді відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 06 вересня

2016 року утворилась заборгованість у розмірі 52 637,84 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 36 946,38 грн, відсотки за користування кредитом - 3 230,58 грн; 5 911,40 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди - 6 549,48 грн.

Ураховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з

ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 06 вересня 2016 року у розмірі 52 637,84 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 березня

2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 52 637,84 грн за кредитним договором № б/н від 05 травня

2015 року, яка складається з: 36 946,38 грн - заборгованість за кредитом;

3 230,58 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом;

5 911,40 грн - заборгованість за пенею та комісією; 6 549,48 грн - штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди.

Стягнуто ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в сумі 1 378,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що доказів належного виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за договором матеріали справи не містять, а сума заборгованості підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, які надані суду та ніким не спростовані. Також суд зазначив, що своїм підписом ОСОБА_4 підтвердила надання згоди на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими банком Умовами та Правилами, Тарифами складає між нею та банком кредитним договір.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції:

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - Циганенка О. П. задоволено частково.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 березня

2017 року змінено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 05 травня

2015 року у розмірі 46 088,36 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 206,58 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 188,57 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, апеляційний суд виходив із того, що штраф і пеня відповідно до статті 549 ЦК України є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у статі 61 Конституції України щодо подвійного цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги:

04 серпня 2017 року представник ОСОБА_4 - адвокат

Циганенко О. М. через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не застосовано норми матеріального права, які безпосередньо регламентують спірні правовідносини, а саме укладання кредитного договору та видачу кредиту.

Оскільки підпис ОСОБА_4 на Умовах і правилах, які позивач надав до суду відсутній, то зазначені Умови і правила не є складовою Генеральної угоди та не регулюють відносини між банком та ОСОБА_4

Судами не надано належної оцінки доказам, наявних в матеріалах справи.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 рокувідкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Фрунзенського районного суду міста Харкова.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2017 року зупинено виконання рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

У вересні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 04 червня 2019 року № 519/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-30000св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 04 червня 2019 року справу призначено судді.

Розпорядженням від 26 вересня 2019 року № 1685/0/226-19 про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв'язку зі звільненням у відставку судді, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи за касаційним провадженням № 61-30000св18.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 30 вересня 2019 року справу призначено судді-доповідачу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 березня 2017 року та рішенням апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 на користь

АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту, заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за пенею та комісією не оскаржується, а тому судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду в цій частині не перевіряється.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 05 травня 2015 року, з метою створення сприятливих умов для виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором № SAMDN4422 від 04 вересня 2012 року (далі - договір 1), сторонами була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

Розділом 1 Генеральної угоди сторони погодили зменшити розмір заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту, а саме - відсотки на 1 579,70 грн, комісію на 64,73 грн та штраф на

4 905,00 грн; з дати підписання цієї угоди заборгованість за договором 1 складає 54 765,56 грн. Вся заборгованість за кредитом, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту (2-й день), є простроченою. На наступний день після повернення кредиту (2-й день) позичальник сплачує банку штраф в розмірі 6 549,48 грн.

Відповідно до Розділу 2 Генеральної угоди банк зобов'язався надати позичальнику строковий кредит в сумі 50 386,90 грн на строк з 05 травня

2015 року по 31 травня 2015 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку в сумі 50 386,90 грн, а позичальник зобов'язалась повернути кредит, сплачувати проценти в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості в зазначені в Заяві, Умовах та правилах строки. Погашати заборгованість позичальник зобов'язалась щомісячно в строк з «01» по «25» число кожного місяця, платежем в сумі 1 828,04 грн, що складається із заборгованості по кредиту, процентам, а також інших витрат відповідно до Умов і Правил (пункт 2.1).

Пунктом 2.2 Генеральної угоди встановлений обов'язок позичальника сплатити банку штраф в розмірі 6 549,48 грн у разі порушення строків погашення заборгованості, зазначених в цій Генеральній угоді, Умовах та Правилах надання продукту кредитних карт більше ніж на 31 день.

При порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначено в Умовах та правилах за кожен день прострочки.

Підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, позичальник ОСОБА_4 погодилася з тим, що даний договір вважається укладеним за умови його підписання обома сторонами.

Позичальник своїм підписом засвідчила факт та згоду з умовами цього договору, підтвердила свої права та обов'язки за цим договором і погодилася з ними, а також підтвердила свою здатність виконувати умови даного договору.

Банк взяті на себе зобов'язання виконав та встановив кредитний ліміт на платіжну картку відповідача в розмірі 50 386,90 грн. Між тим,

ОСОБА_4 обов'язки по погашенню кредиту та відсотків виконувала неналежним чином, з порушенням передбачених Генеральною угодою строків.

Погашення заборгованості відповідач припинила здійснювати у квітні

2016 року.

У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 06 вересня 2016 року має заборгованість у розмірі 52 637,84 грн, яка складається з: 36 946,38 грн - заборгованість за кредитом; 3 230,58 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 911,40 грн - заборгованість за пенею та комісією; 6 549,48 грн - штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди.

Доказів на спростування вказаного розрахунку відповідачем суду надано не було.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред'являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсоткамиза користування кредитом та штраф за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, що передбачено умовами Генеральної угоди, укладеної між сторонами.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у

пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Встановлено, що у пункті 2.1. Генеральної угоди сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами (1,5 % у місяць), а пунктом 2.2 Генеральної угоди узгодили розмір штрафу - 6 549,48 грн за порушення умов угоди.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, стягуючи з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту, заборгованість по процентам за користування кредитом та штраф, дійшли правильного висновку про задоволення цих позовних вимог, оскільки встановлено, що ОСОБА_4 умови договору виконувала не належним чином у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яка і підлягає стягненню в судовому порядку.

Доводи заявника про те, що судами не застосовано норми матеріального права, які безпосередньо регламентують спірні правовідносини, а саме укладання кредитного договору та видачу кредиту є безпідставними, оскільки судами застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. При цьому, вказані доводи, зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права.

Не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень доводи заявника про те, що Умови і правила не є складовою Генеральної угоди та не регулюють відносини між банком та ОСОБА_4 так як підпис ОСОБА_4 на Умовах і правилах, які позивач надав до суду відсутній, оскільки умови кредитування та умови виконання зобов'язань, сторони узгодили в Генеральній угоді, яка підписана самою ОСОБА_4

Доводи заявника про те, що ОСОБА_4 не отримувала коштів по Генеральній угоді є безпідставними, оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості, після підписання Генеральної угоди, ОСОБА_4 здійснювала погашення заборгованості за вказаним договором, чим підтверджувала та розуміла свої зобов'язання перед банком.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення першої та апеляційної інстанцій постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до правил статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від

10 березня 2017 року, в незміненій його частині, та рішення апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту, заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень в цих частинах відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга представника ОСОБА_4 - адвоката Циганенка О. П. підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від

10 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від

18 липня 2017 року.

Щодо судових витрат:

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги

представника ОСОБА_4 - адвоката Циганенка О. П. без задоволення, то розподіл судових витрат відповідно до правил статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ЦиганенкаОлексія Петровича залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 березня

2017 року, в незміненій його частині, та рішення апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту, заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу залишити без змін.

Поновити виконання рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від

10 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від

18 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю.Зайцев

Є. В.Коротенко