ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5743/19 Справа № 204/8415/18 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Шевченківський відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, на дії і бездіяльність державного виконавця в рамках виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця в рамках виконавчого провадження (а.с. 1-4).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2019 року у задоволення вищевказаної скарги відмовлено (а.с. 55-58).

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що судом постановлена ухвала з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою задовольнити скаргу (а.с. 61-63).

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено ознак протиправності в діях державного виконавця під час виконання виконавчого листа № 2-3636/11, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі № 2-3636/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості у розмірі 89 344,99 грн.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції, згідно ч. 1 ст. 448 ЦПК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 74 Закону України Про виконавче провадження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 березня 2012 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська була розглянута цивільна справа № 2-3636/2011 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - та ухвалено відповідне рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості у розмірі 89 344,99 грн.

На підставі вищевказаного рішення, Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 21.05.2012 року був виданий відповідний виконавчий лист № 2-3636/2011.

Зазначений виконавчий лист знаходився на виконанні в Бабушкінському відділі державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (нині Шевченківський відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області) за номером виконавчого провадження - ВП 34453420.

При цьому, в рамках вказаного виконавчого провадження постановою державного виконавця Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Пасової О.О. від 01 жовтня 2012 року було накладено арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження. Вказане обтяження на ОСОБА_1 було зареєстроване у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 13257929 від 16.11.2012 року.

Щодо обгрунтування скаржником своєї скарги стосовно того, що він не проживає і не зареєстрований в Шевченківському (раніше АДРЕСА_1 , а відтак відкриття виконавчого провадження відбулось з порушенням територіальності проведення виконавчих дій, суд першої інстанції виходив з того, що доказування скаржника ґрунтується на самих лише припущеннях, а належних доказів, в порядку § 1 Глави 5 Розділу 1 чинного ЦПК України, суду на їх підтвердження не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції було оглянуто в судовому засіданні паспорт громадянина України - ОСОБА_1 , з якого випливає, що з жовтня 2014 року він дійсно не має зареєстрованого місця проживання.

Однак, скаржником надано до його скарги Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 02.11.2018 року за № 143850738 (а.с.5-11), з якої випливає, що з 2007 року йому належить на праві власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 (а.с.8).

Крім того, самим же скаржником вищевказана адреса зазначена, як місце його проживання і в самій скарзі на дії і бездіяльність державного виконавця в рамках виконавчого провадження.

Вулиця Гопнера в м. Дніпрі відноситься саме до територіальної юрисдикції Шевченківського (раніше Бабушкінського) району м. Дніпра.

Зокрема, як нормами ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на листопада 2012 року), так і нормами ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час розгляду скарги), встановлено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Враховуючи викладені норми, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відкриття виконавчого провадження ВП 34453420 з виконання виконавчого листа № 2-3636/11, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі № 2-3636/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості у розмірі 89344,99 грн. - відбулося без порушення територіальності виконання, оскільки Закон не пов`язує місце виконання рішення суду виключно за зареєстрованим місцем проживання божника.

Що стосується накладеного арешту на майно скаржника, то з цього приводу суд першої інстанції зазначив, що згідно листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 01.03.2019 року за № 03-2/6, у виконавчому провадженні ВП 34453420 з виконання виконавчого листа № 2-3636/11, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі № 2-3636/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості у розмірі 89344,99 грн., було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (21 квітня 1999 року № 606-XIV) (направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу ДВС - Жовтневого району м. Дніпропетровська). Проте, Закон не пов`язує направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу ДВС з обов`язковим скасуванням арешту, а на якій стадії виконання перебуває виконавче провадження у іншому відділі ДВС суду не відомо. Сам скаржник або його представник про витребування такої інформації/доказів не заявляв.

Колегія суддів погоджується з даними доводами та висновками суду першої інстанції, оскільки скаржником не надано суду відомостей на якій стадії перебуває дане виконавче провадження та не зазначено обгрунтованих підстав для скасування даного арешту.

Суд першої інстанції не взяв до уваги твердження скаржника, що державний виконавець не мав права накладати арешт, оскільки ОСОБА_1 не отримав постанову про відкриття виконавчого провадження, оскільки твердження скаржника не ґрунтуються на нормах і положеннях чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з даним висновком, оскільки дане твердження скаржника спростовується нормами ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент накладання арешту), відповідно до якої за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши дані обставини та враховуючи приведені норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, та дійшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги.

Доводи скарги фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами ухвали суду, які наведені в її обґрунтування.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2019 року підлягає залишенню без змін.

керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров