КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 жовтня 2019 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 369/9971/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/9520/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Желепи О.В., Білич І.М.

при секретарі: Макаровій К.В.

за участю:

представника позивача: Мельничук І.В.

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи - Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області ухваленого 20 березня 2019 року в привішенні суду під головуванням судді Пінкевич Н.С. (повний текст судового рішення складено 19 квітня 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 в якому просила позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 та стягнути з відповідача аліменти на утримання дочки у розмірі ј від загальної суми заробітку доходу але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з моменту подання позовної заяви та досягненню дитиною повноліття.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем та від шлюбу вони мають спільного сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає разом з матір`ю. ОСОБА_2 не займається вихованням сина, не цікавиться його долею, не забезпечує матеріально, взагалі не спілкується з дитиною. Дитина практично не знає батька та не має до нього жодних почуттів. Відповідач ухиляється від виконання обов`язків батька щодо піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, надання дитиною доступу до культурних та інших цінностей, створення умов для отримання нею освіти. В даний час вона проживає з новим чоловіком, який повністю опікується Тимуром, любить його, виховує як рідного. Тому вважає, відповідач має бути позбавлений батьківських прав.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи - Служба у справах дітей Києво-Святошинської РДА Київської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15 серпня 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила рішення суду в частині залишення без задоволення вимоги про позбавлення батьківських прав щодо сина та просила в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення вимог у повному обсязі.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушеннями норм чинного законодавства. Крім того зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав судом не надано належної оцінки наявним в справах доказам ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Також вказує, що за час розгляду справи судом, відповідач не намагався поспілкуватись із сином, не вітав його зі святами та не надавав кошти на його утримання.

Від відповідача та третьої особи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з підстав викладених у ній.

Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явились про день час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Від третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА Київської області надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності представника.

Зважаючи на викладене апеляційний суд, враховуючи положення ст.372 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, що не зявились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення суду переглядається в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, а тому в іншій частині позовних вимог апеляційним судом не переглядається.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у період з жовтня 2012 року по липень 2017 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі.

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

Звернувшись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , позивач посилалась на наявність підстав визначених ст.164 СК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав недоцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , оскільки матеріали справи не містять доказів ухилення відповідача від виконання обов`язків батька, не піклування про духовний розвиток дитини, не забезпечення його матеріально тривалий час.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до вимог п.2,3 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною.

На підставі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно пливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір`ю лише у винятковій ситуації.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії.

Так, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 буде саме в найкращих інтересах дитини.

Проте, апеляційний суд не може погодитись із такими твердженнями скаржника, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач зловживає алкогольними напоями або веде аморальний спосіб життя, не бажає піклуватися про дитину та не бажає приймати участі у його вихованні.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що від дня розірвання шлюбу (27 липня 2017 року) по день звернення позивача із даним позовом до суду (15 серпня 2018 року) пройшов невеликий проміжок часу. Крім того, позивач створила нову сім`ю. Указане може свідчити про те, що між батьками існують взаємні образи.

А тому, на думку суду, указане не може свідчити про те, що батько дитини не бажає приймати участі у вихованні сина.

Отже, позивачем не надано суду будь-яких переконливих доказів, які б свідчили про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, ухиляючись від виховання сина, та наявність у цьому лише його вини.

Так, позивачем надано до суду листи директора Києво-Святошинського РЦСССДМ Мельниченко О.В. №704 від 8 жовтня 2018 року, №787 від 16 листопада 2016 року, згідно яких вбачається, що з хлопчиком проводились консультації, піч час яких переглядаючи фото, спогадів батька змінюється настрій та поведінка. Хлопчик має спогади як між батьками виникали сварки та лайки.

Проте апеляційний суд не приймає до уваги вказані листи до уваги, оскільки з них не можливо встановити, що батько добровільно ухиляється від виконання своїх обов`язків. При цьому у вказаних листах маються посилання на те, що дитина не бажає спілкуватись із батьком проте, вони не містять причин такого небажання.

Враховуючи конкретні обставини справи, інтереси дитини, ставлення ОСОБА_2 до сина, його бажання виконувати батьківські обов`язки по відношенню до нього, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, апеляційний суд не вбачає безумовних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , а відтак висновок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим.

Суд критично ставиться до наявного в матеріалах справи Висновку Києво-Святошинської РДА Київської області №Н137769.235.2 від 8 лютого 2019 року, з якого вбачається, що виходячи з наявних матеріалів справи та інтересів малолітньої дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно Сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З огляду на таке.

Статтею 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Судом першої інстанції вірно зауважено, що вищевказаний висновок не є достатньо обґрунтований.

А тому, вказаний висновок є передчасним, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітнього сина, оскільки він зроблений без повного з`ясування всіх обставин.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

При цьому апеляційний суд роз`яснює батьку, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зауважити ОСОБА_2 , що його пасивна поведінка, щодо виховання та способів його участі у вихованні сина, призводить до того, що дитина позбавлена батьківської любові, опіки та захисту з боку біологічного батька, належного виховання.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування, а відтак відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повний тест постанови складено та підписано 7 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: