ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 639/9387/16-ц

провадження № 22-ц/818/929/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Кругової С.С., Колтунової А.І.

за участю секретаря судових засідань - ОСОБА_1,

учасники справи:

позивач : ПАТ КБ «Приватбанк»

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 листопада 2018 року, ухвалене суддею Єрмоленко В.Б., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним договором № НАН20А від 20.12.2007 р., у звязку з невиконанням з його сторони умов кредитного договору.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 16 432,60 долара США, з кінцевим терміном повернення до 20 грудня 2022 р. У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором, відповідач станом на 16 листопада 2016 р. має загальну заборгованість - 10405 доларів США. яка складається із заборгованості за кредитом 9343,16 долари США.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 688,20 доларів США; заборгованість по комісії за користуванням кредитом 194,43 долари США; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Не погоджуючись з позовом, ОСОБА_2 звернувся із зустрічними позовними вимогами до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист порушеного права та просив зобовязати відповідача здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору та зменшити суму основного боргу на 3719,49 доларів США, посилаючись на те, що про підвищення відсоткової ставки його не попереджували, через незрозумілість та відмову надати відповідь на запит щодо неправильно обчислення суми заборгованості за кредитом ОСОБА_2 був вимушений припинити виплати у травні 2016 року. Крім того, зазначав, що кредитний договір містить несправедливі умови в частині обовязку позивача укладати договір особистого страхування, сплачувати комісійну винагороду. В уточненнях до зустрічної позовної ОСОБА_2 просив визнати невідповідність наданого відповідачем розрахунку заборгованості і визначити його в сумі 5846,35 доларів США, встановити строк погашення заборгованості по 20.12.2022 р. включно, порядок сплати заборгованості на вибір у доларах США або в національній валюті за офіційним курсом НБУ, стягнути вартість економічного дослідження з ПАТ КБ «ПриватБанк», надати відстрочку по оплаті заборгованості розміром 5184,45 доларів США, строком на 1 рік 6 місяців. В подальшому, представник позивача за зустрічним позовом відмовився від уточнень щодо відстрочення оплати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 листопада 2018 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» вирішено задовольнити частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № НАН20А в сумі, що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 151 803 грн. 46 коп. В іншій частині у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, відмовлено.

З ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 стягнуто судові витрати в сумі 6596 грн. 04 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, допустив заборгованість за кредитом, а тому є всі передбачені законом і укладеним між сторонами договором підстави для стягнення з нього заборгованості у визначеній судом сумі.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк»» звернулося до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись не невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 листопада 2018 року скасувати в частині часткової відмови у задоволенні позову Банку та стягнення з АТ КБ «Приватбанк» судових витрат у сумі 6596,04 грн. та валюти стягнення заборгованості. В іншій частині залишити рішення без змін. Позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні, оскільки ОСОБА_2 звернувся до Банку самостійно, з власної ініціативи і до підписання договору був ознайомлений з його умовами. Банк виконав зі своєї сторони всі зобовязання за кредитним договором, а позивач ухиляється від своїх. Вважає, що судом повинен бути застосований розрахунок АТ КБ «Приватбанк», а не експерта, оскільки висновок експерта не враховує умови договору, є помилковим.сума стягнення визначена у гривні, а не у доларах США, як передбачено договором. Також зазначив, що судом невірно вказана сума стягнення заборгованості у національній валюті.

В частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення суду першої інстанції не оскаржується, отже і не перевіряється апеляційним судом.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.12.2007 р. між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № НАН2GA ( а.с. 13-15).

Відповідно до п.1.1 кредитного договору, банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 7 договору.

П.1.2 кредитного договору передбачає, що кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки.

Згідно з п.п. 2.2.2, 2.2.3 п.2.2 кредитного договору, позичальник зобов'язується сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п. 7.1, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2 даного договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного погашення кредиту. Позивачальник зобовязаний також сплатити банку винагороду згідно п.п. 7.1 та 6.2 даного договору.

Як випливає з п.3.1 кредитного договору, за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 7.1 змінної частини даного договору.

За умовами п.3.6 кредитного договору, позичальник сплачує банку винагороду, в розмірі й в строки, зазначені в п. 7.1 даного договору. Якщо згідно п. 7.1 даного договору передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному в п.7.1) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. При цьому, незалежно від кількості днів, що пройшло від дня закінчення останнього періоду сплати до дня остаточного погашення кредиту, винагорода сплачується у вищевказаному розмірі. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість по кредитному договору не проводиться.

Пунктом п.4.1 кредитного договору встановлено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує Банку пеню у розмірі, який визначений п. 7.4 договору за кожний день просрочки.При цьому, відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені Банком не нараховується. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати ( виплати).

Відповідно до п.7.1 кредитного договору, банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 20 грудня 2007 р. по 20 грудня 2022 р. включно, у вигляді не поновлювана лінія у розмірі 13 900 доларів США, на наступні цілі: поліпшення житлових умов, а також у розмірі 2532,60 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору.

Періодом сплати вважається період з 15 по 20 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 187,48 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Згідно з п.7.2 кредитного договору, кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки.

З п. 7.4 кредитного договору випливає, що при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Невідємним додатком до договору є загальна вартість кредиту, де зазначена річна процентна ставка за користування кредитом - 11,04% річних.

Внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань виникла заборгованість, яка згідно розрахунку позивача станом на 16.11.2016 р. становила 10405 доларів США та складалась із заборгованості за кредитом 9343,16 долари США., заборгованості по процентам за користування кредитом 688,20 доларів США., заборгованості по комісії за користування кредитом 194,43 долари США; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором за період з 08.09.2015 р. по 16.11.2016 р.- 179,21 доларів США При цьому, залишок простроченої заборгованості становив - 448,69 доларів США.(а.с.6-11).

Задовольняючи частково первісний позов ПАТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції вважав доведеною наступну суму заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 в межах заявлених вимог, а саме: 5836,35 доларів США, у тому числі прострочена - 650,90 доларів США, яка за курсом НБУ на час здійснення розрахунку для предявлення позову становила 26,1 за 1 долар США , тобто 151 803,46 грн.

Судова колегія частково погоджується із висновками суду першої інстанції, між тим вважає, що розмір заборгованості визначений судом при неповному з*ясуванні обставин справи.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов'язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Матеріали справи містять докази виконання банком своїх зобов'язань щодо надання кредитних коштів, проте позичальник не довів належними та допустимими доказами повернення цих коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем замовлено висновок експертного економічного дослідження № 20305 від 15.12.2017 р., проведеного Харківським НДІ судових експертиз ім. Засл.проф. ОСОБА_3 ( а.с. 164-186).

З висновку експерта вбачається, що розмір заборгованості ОСОБА_2 за договором станом на 16.11.2016 р. складає заборгованість за кредитом - 5836,35 доларів США, у тому числі прострочена - 650,90 доларів США, заборгованість за відсотками-357,15 доларів США, у тому числі прострочена-307,18 доларів США, заборгованість з комісії-194, 56 доларів США, у тому числі прострочена-166,76 доларів США, заборгованість з пені-168,43 доларів США, а всього заборгованість за кредитним договором складає 6556,49 доларів США. Докладний розрахунок наведено у додатках до висновку.

При проведенні експертного дослідженні експерту не були надані виписки по особовому рахунку, квитанції про сплату страхових платежів, у звязку із чим експерт не мав вихідних даних для визначення розміру заборгованості із урахуванням всіх обставин.

З тексту кредитного договору вбачається, що згідно п.7.1. Кредитного договору Банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 13900,00 дол. США на поліпшення житлових умов та у розмірі 2532,60 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору.

Відповідно п. 2.1.3 Кредитного договору позичальник клопоче перед Банком про надання йому кредиту на оплату певних страхових платежів відповідно до Договорів страхування, укладених відповідно до п.2.2.7 даного договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно Договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов'язується проводити в разі не пред'явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їх сплати, передбачених Договорами страхування.

Відповідачем були укладені договори страхування, на виконання зобов'язань за якими Банком надано кредитні кошти. Операції по перерахуванню коштів проводилися Банком один раз на рік (оскільки договори страхування діють один рік з пролонгацією на такий самий термін). Зарезервована сума для сплати чергових страхових платежів розрахована на увесь строк дії кредитного договору.

У висновку експертного економічного дослідження № 20305 від 15.12.2017 р. судовий експерт звернув увагу на п.п. 2.1.3, 2.2.7, 7.1 кредитного договору, проте зазначив, що у наданих на дослідження матеріалах відсутні відомості стосовно сплати страхових платежів. Виходячи з цього підтвердити сплату страхових платежів у тому числі за рахунок кредитних коштів у розмірі 2532,60 дол. США не є можливим (а.с. 173).

В матеріалах справи є виписка по особовому рахунку позичальника № 5026 (а.с. 133-138) з якої вбачається, що в грудні кожного року Банк у відповідності до умов п.п. кредитно-заставного договору здійснював сплату страхових платежів по дорученню відповідача на користь страхової компанії.

За період з 20.12.2007 року по 16.11.2016 року Банком було сплачено страхових платежів на суму 771,31 дол. США

Враховуючи вищевикладене страхові платежі, сплачені Банком на суму 771,31 дол.. США правомірно віднесені Банком до заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2

За таких обставин висновок експертного дослідження не застосовується, витрати на проведення дослідження не стягуються.

Водночас, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_4О про відсутність підстав для нарахуванням йому відсотків за підвищеною процентною ставкою.

Так, п. 2.3.1 кредитного договору дійсно передбачена можливість в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за кредитним договором.

Між тим, за умовами цього пункту, Банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 був повідомлений про підвищення процентної ставки.

Отже, колегія суддів вважає, що заборгованість за кредитним договором ОСОБА_2 становить 6607,68 доларів США (5836,35+771,31). Розраховуючи заборгованість колегія суддів виходить із процентної ставки 11,04 річних (0,92 % на місяць). Із сплачених ОСОБА_2 сум на сплату процентів віднесені суми за процентною ставкою 11,04 річних, решта зараховується на сплату тіла кредиту.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому ОСОБА_5 не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ).

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов'язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов'язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином, суд зробив помилковий висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість у гривні, в той час як позовні вимоги заявлені банком про стягнення заборгованості у доларах США, що відповідає вимогам закону та договору.

Такий висновок колегії суддів відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині суми стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором та розподілу судових витрат.

Згідно п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинам 1, 2, 13 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 379, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 листопада 2018 року змінити в частині суми стягнення та розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № НАН2GА в сумі 6607,68 доларів США, витрати по сплаті судового збору 3335,38 грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

ОСОБА_7