Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 755/9213/15-ц

провадження № 61-9218 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року у складі судді Марцинкевича В. А. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приваний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова О. Р., про поділ майна подружжя та визнання договору дарування квартири недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що з 18 березня 1977 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року шлюб між ним та ОСОБА_2 було розірвано.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було придбано майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_3 ; квартира АДРЕСА_4 ; садовий будинок, розташований на садовій ділянці АДРЕСА_5; гаражний бокс, розташований у кооперативі АДРЕСА_9 ; земельна ділянка 0,12 га у кооперативі АДРЕСА_10 земельна ділянка 0,3 га у АДРЕСА_11

На особисті рахунки відповідачки у банках ними вносилися спільні сумісні кошти, а саме: публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») у розмірі 100 000 грн, акціонерному товариству «Імексбанк» (далі - АТ «Імексбанк») у розмірі 100 000 грн; публічному акціонерному товариству «Райффайзен банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен банк Аваль») у розмірі 100 000 грн. та публічному акціонерному товариству «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») у розмірі 100 000 грн.

З метою приховання спільного сумісного майна 03 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та їх сином - ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_2 подарувала останньому вказану квартиру без його згоди, чим порушила його права. Шлюбні відносини між сторонами припинено, проте вони не можуть у добровільному порядку дійти згоди щодо поділу вищевказаного майна.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним вищезазначений договір дарування квартири від 03 листопада 2014 року та виділити йому у власність квартиру АДРЕСА_7 , квартиру АДРЕСА_3 , садовий будинок, розташований на садовій ділянці АДРЕСА_5 ; гаражний бокс, розташований у кооперативі АДРЕСА_9 . Решту майна та грошових коштів залишити ОСОБА_2 .

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до до ОСОБА_1 та просила визнати за нею право власності на земельні ділянки площами 0,0530 га та 0,2500 га, розташовані по АДРЕСА_8 ; на квартиру АДРЕСА_2 та кошти, які знаходяться на депозитних рахунках у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ КБ «ПриватБанк». Також просила визнати за ОСОБА_1 право власності на: гаражний бокс, розташований у кооперативі АДРЕСА_9 , автомобіль «Nissan Primera», 1992 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Поділено майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частину автомобіля «Nissan Primera», 1992 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ; 1/2 частку гаражного боксу № АДРЕСА_12; 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 ; 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0530 га, розташовану по АДРЕСА_8 (державний акт на право власності на земельну ділянку АЙ № 325808 від 26 грудня 2012 року); 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2500 га, розташовану по АДРЕСА_8 (державний акт на право власності на земельну ділянку АЙ№325807 від 26 грудня 2012 року).

Визнано за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частину автомобіля «Nissan Primera», 1992 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ; 1/2 частку гаражного боксу № АДРЕСА_13; 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 ; 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0530 га, розташовану по АДРЕСА_8 (державний акт на право власності на земельну ділянку АЙ № 325808 від 26 грудня 2012 року); 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2500 га, розташовану по АДРЕСА_8 (державний акт на право власності на земельну ділянку АЙ № 325807 від 26 грудня 2012 року).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 348 грн 47 коп. У задоволенні решти позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Повернуто ОСОБА_2 з депозитного рахунку Дніпровського районного суду м. Києва грошові кошти у розмірі 95 159 грн 56 коп., внесених нею згідно з квитанцією від 23 червня 2015 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 надавалась нотаріальна згода на укладення ОСОБА_2 договору дарування від 03 листопада 2014 року квартири АДРЕСА_1 , тому останнім не доведено своїх вимог про визнання цього правочину недійсним.

Спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частка є майно: автомобіль «Nissan Primera», 1992 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ; гаражний бокс № АДРЕСА_13; квартира АДРЕСА_2 ; земельна ділянка площею 0,0530 га, розташована по АДРЕСА_8 (державний акт на право власності на земельну ділянку АЙ №325808 від 26 грудня 2012 року); земельна ділянка площею 0,2500 га, розташована по АДРЕСА_8 (державний акт на право власності на земельну ділянку АЙ № 325807 від 26 грудня 2012 року); грошові кошти у розмірі 696 грн 94 коп., що знаходились на рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, вищевказане майно підлягає поділу між сторонами, оскільки є спільним сумісним майном подружжя, набуте за час шлюбу за спільні кошти.

Вимоги ОСОБА_1 у частині поділу іншого нерухомого майна є безпідставними, так як воно належить іншим особам та відсутні докази його належності подружжю.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що набуте сторонами за час шлюбу майно підлягає поділу між ними у рівних частках, оскільки є спільним сумісним майном подружжя. При укладенні ОСОБА_2 спірного договору дарування від 03 листопада 2014 року квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 надавалась нотаріальна згода, що свідчить про правомірність цього правочину. Доводи ОСОБА_2 про те, що депозитні рахунки були відкритті після припинення шлюбних стосунків, а тому є її особистою власністю належними та допустимими доказами не підтверджені.

Посилання ОСОБА_2 на те, що при вирішенні спору суд першої інстанції не врахував, що квартира АДРЕСА_2 придбана, як за спільні кошти колишнього подружжя, так і за її особисті кошти, отримані нею від своєї матері, на увагу не заслуговують, так як ОСОБА_2 підтверджено факт того, що вищевказана квартира придбана подружжям в інтересах сім`ї і при оформленні договору її купівлі-продажу у нотаріуса остання не робила будь-яких застережень щодо збільшення її частки у спільному майні.

ОСОБА_1 в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції не оскаржив.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 у порушення прав позивача відчужила квартиру АДРЕСА_1 їх сину - ОСОБА_3 .

За час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбано за спільні кошти квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4 , право власності на які було оформлено за їх дочкою - ОСОБА_4 ОСОБА_2 вищевказані квартири на підставі договорів оренди здавались в оренду, що підтверджує їх використання в інтересах сім`ї. Крім того, підлягають поділу кошти, розміщені на рахунках у банках у розмірі 165 338 грн та 6 000 доларів США. Судами питання щодо поділу між подружжям земельної ділянки площею 0,12 га у кооперативі АДРЕСА_14не вирішено.

ОСОБА_2 судові рішення в касаційному порядку не оскаржила.

Доводи осіб, які подали заперечення

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Судами вірно вирішено питання щодо поділу спірного майна між подружжям, яке набуто за спільні кошти, та правомірно визнано за кожним право власності на його 1/2 частку.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування від 03 листопада 2014 року квартири АДРЕСА_1 є безпідставні, оскільки ОСОБА_1 надавалась нотаріальна згода на укладення цього правочину.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 755/9213/15-ц з Дніпровського районного суду м. Києва.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вірно застосувавши вказані норми матеріального права, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках є майно: автомобіль «Nissan Primera», 1992 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ; гаражний бокс № АДРЕСА_13; квартира АДРЕСА_2 ; земельна ділянка площею 0,0530 га, розташована по АДРЕСА_8 (державний акт на право власності на земельну ділянку АЙ №325808 від 26 грудня 2012 року); земельна ділянка площею 0,2500 га, розташована по АДРЕСА_8 (державний акт на право власності на земельну ділянку АЙ № 325807 від 26 грудня 2012 року); грошові кошти у розмірі 696 грн 94 коп., що знаходились на рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк», як таке, що набуто за час їх шлюбу за спільні кошти.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку про те, що вищевказане майно підлягає поділу між сторонами у рівних частках, оскільки є спільним сумісним майном подружжя.

Вимоги ОСОБА_1 у частині поділу іншого нерухомого майна є безпідставними, так як воно належить іншим особам та відсутні відповідні докази його належності подружжю. Тобто позивач у цій частині своїх вимог не довів, що є його процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Посилання касаційної скарги на те, що квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4 , право власності на які було оформлено за дочкою сторін - ОСОБА_4 , придбано за спільні кошти подружжя, належними доказами не підтверджено, що є процесуальним обов`язком позивача, а факт того, що з ОСОБА_2 укладено договори оренди вказаних квартир не спростовують зазначені обставини.

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що при укладенні ОСОБА_2 договору дарування від 03 листопада 2014 року квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 надавалась нотаріально посвідчена згода на вчинення таких дій (а.с. 75, т. 1). Отже, позивачем не доведено неправомірності цього правочину, а згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказані висновки судів спростовують доводи касаційної скарги у відповідній частині.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не вирішено питання щодо розподілу між подружжям земельної ділянки площею 0,12 га у кооперативі АДРЕСА_14, на увагу не заслуговують, так як зазначена земельна ділянка приватизувалась позивачем, а ОСОБА_2 вимоги щодо цього майна не заявлялись.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 19, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник