ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 619/761/18

Провадження № 22-ц/818/183/19

26 лютого 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Бойко А.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідачі - ПАТ Банк «Меркурій», ОСОБА_2;

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 вересня 2018 року (суддя - Нечипоренко І.М.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Банк «Меркурій», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, -

встановив:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір №18-06П-23 від 31.03.2010 року про надання споживчого кредиту, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ БАНК "Меркурій"

В обґрунтування вимог посилалась на те, що 31.03.2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ БАНК ''Меркурій" було укладено договір № 18-0611-23 про надання споживчого кредиту. 07.08.2015 року ПАТ БАНК "Меркурій'', в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в АТ БАНК "Меркурій" В.М. Куліша, звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором № 18-06П- 23 від 31.03.2010 року. ОСОБА_1 було залучено в якості третьої особи у справі за вищевказаним позовом, після чого ОСОБА_1 мала змогу ознайомитися з усіма документами та вимогами, пред'явленими банком до суду. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є подружжям та перебувають в офіційно зареєстрованому шлюбі з 24.04.2004 року, а проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу ще з серпня 2002 року. З цього часу позивач та відповідач ведуть спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1. 17.03.2016 року рішенням Дергачівського районного суду Харківської області у справі № 619/825/16-ц було встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 07.09.2002 року по 24.04.2004 року - до моменту укладання та реєстрації шлюбу. Спірний договір було укладено вже під час перебування у шлюбі. Нерухоме майно було передано ОСОБА_2 в іпотеку 31.03.2010 року, тобто під час офіційно зареєстрованого шлюбу. Укладення правочину на отримання кредиту в розмірі 2 525 000,00 грн. виходить за межі дрібного побутового та є правочином, укладеним стосовно цінного майна. Письмової згоди позивач не надавала ні в усній, ні в письмовій формі. Наразі, звернення стягнення заборгованості за кредитним договором вплине на майновий стан сім'ї ОСОБА_2, зокрема і на майновий стан ОСОБА_1, та їхніх спільних з ОСОБА_2 дітей.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити.

Відповідач в особі свого представника заперечував проти задоволення позову.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10 вересня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції позивач в особі свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Скарга мотивована неповним з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду обставинам справи; неправильним застосуванням норм матеріального права. Посилається на ті ж обставини, які були викладені в позовній заяві.

Правом на надання відзиву відповідачі не скористалися.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у тому разі, коли мало місце відчуження спільного майна подружжя. Оскільки кредитний договір не є розпорядженням майном подружжя, письмова згода дружини для його укладення не вимагається, підстави вважати порушеними права позивача при укладанні спірного кредитного договору відсутні.

Колегія суддів з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.04.2004 (а.с.13).

31 березня 2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ БАНК «Меркурій» укладено договір № 18-0611-23 про надання споживчого кредиту, за умовами якого ОСОБА_2 отримав споживчий кредит в сумі 2525000,00 грн. (а.с.14-16).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вважала дії відповідача щодо надання її чоловіку споживчого кредиту недобросовісними, оскільки банку було відомо, що ОСОБА_2 перебуває у шлюбі, а тому, на її думку, для укладення вказаного договору була необхідна її згода.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статті 4 ЦПК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України).

Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Аналіз вищенаведених норм матеріального права дає підстави дійти висновку про те, що на укладання ОСОБА_2 кредитного договору від 31.03.2010 року не потрібна була згода ОСОБА_1

Помилковими є посилання позивача на положення статті 65 СК України, відповідно до якої при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Положення цієї статті регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов'язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

При цьому факт використання одержаного за договором на потреби сім'ї підлягає доказуванню, тому сама по собі відсутність письмової згоди другого з подружжя на укладення кредитного договору не є підставою для визнання такого договору недійсним.

Таким чином, оскільки укладення кредитного договору не є розпорядженням майном подружжя, а спрямоване на отримання особою у власність грошових коштів, для укладення такого договору не вимагалася письмова згода дружини позичальника, тому висновок суду першої інстанції про відмову у визнанні кредитного договору недійсним з передбачених у статті 65 СК України підстав (у зв'язку з неотриманням згоди на його укладення від ОСОБА_1.) є правильним.

Посилання представника позивача на судову практику Верховного Суду щодо необхідності надання згоди іншого з подружжя на укладення договору, колегією суддів не приймається та не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки наведені у ній правовідносини стосуються порядку укладення іпотечного договору, а не договору про надання споживчого кредиту.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 вересня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.03.2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко