Номер провадження 2/754/598/19
Справа №754/3721/17
РІШЕННЯ

Іменем України

01 лютого 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Зотько Т.А.

за участі секретаря судових засідань Гайворонського В.М.,

представника позивача Савчука І.С.,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом Дочірнього підприємства «ЛПІІ Україна» Акціонерного товариства «ЛПП» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 про відшкодування шкоди, заподіяної працівниками при виконанні трудових обов'язків,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ДП «ЛПП Україна» Акціонерного товариства «ЛПП» в березні 2017 року звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_23, ОСОБА_13 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 261760 грн., що була заподіяна працівниками при виконанні трудових обов'язків. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що позивач з 2012 року здійснює торговельну діяльність молодіжним одягом та супутніми товарами у магазині торгової марки «Reserved», розміщеному на першому поверсі ТРЦ «РайON», що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Миколи Лаврухіна, 4, в Деснянському районі м.Києва. 06.06.2016 за результатами проведеної у вказаному магазині інвентаризації фактичних залишків товарно-матеріальних цінностей було виявлено недостачу таких цінностей у кількості 735 одиниць на загальну суму 261760 грн. При цьому, позивачем було забезпечено нормальні умови для зберігання матеріальних цінностей у магазині, а саме було встановлено протикрадіжну систему, яка складається із протикрадіжних сповіщуючих воріт та радіочастотних датчиків для кожної одиниці товару та гнучких датчиків.

Оскільки, така нестача у магазині виникла за період з 27.10.2015 (дата проведення попередньої інвентаризації) по 06.06.2016 саме з вини відповідачів, як колективу магазину, що полягала у свідомому невиконанні ними покладених на них обов'язків із забезпечення збереження майна (товарів) та інших цінностей переданих власником - ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП», останній був змушений звернутись до суду із даним позовом.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Шевчука О.П. від 24.03.2017 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2018 дана справа була передана на розгляд новому складу суду - головуючому Зотько Т.А.

В ході підготовчого розгляду справи, 01.03.2018 судом було прийнято до провадження збільшений позивачем розмір позовних вимог, а саме з урахуванням заміненого неналежного відповідача ОСОБА_23 на належних та остаточно позивачем було пред'явлено позовні вимоги до - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_22. При цьому, збільшення заявленого позивачем розміру позовних вимог було обґрунтовано останнім тим, що у зв'язку із проведеною інвентаризацією 06.06.2016, та з урахуванням результатів останньої проведеної інвентаризації 27.10.2015, за виявлену недостачу товарно-матеріальних цінностей у кількості 735 одиниць на суму 261760 грн. повинні відповідати працівники магазину, що працювали у позивача саме в період з 27.10.2015 по 06.06.2016, тобто остаточно був визначений склад відповідачів саме у поданій позивачем заяві про збільшення розміру позовних вимог. Також, стороною позивача було остаточно розраховано на підставі ст.135 та ч.1 ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної відповідачами шкоди, у розрізі та співвідношенні розмірів посадових окладів відповідачів до завданої позивачу матеріальної шкоди, де позивач вже просив суд стягнути з відповідачів суму спричиненої матеріальної шкоди у наступному розмірі: ОСОБА_5 - 24339,51 грн., ОСОБА_6 - 24608,54 грн., ОСОБА_8 - 22892,95 грн., ОСОБА_3 - 22821,84 грн., ОСОБА_4 - 35566,13 грн., ОСОБА_7 - 24316,71 грн., ОСОБА_9 - 11811,74 грн., ОСОБА_10 - 5763,76 грн., ОСОБА_11 - 7062,96 грн., ОСОБА_12 - 21784,37 грн., ОСОБА_13 - 3036,70 грн., ОСОБА_14 - 2609,56 грн., ОСОБА_15 - 523,92 грн., ОСОБА_16 - 3122,61 грн., ОСОБА_17 - 2840,05 грн., ОСОБА_18 - 15203,12 грн., ОСОБА_19 - 14121,11 грн., ОСОБА_20 - 6040,74 грн., ОСОБА_21 - 5087,48 грн., та ОСОБА_22 - 8206,21 грн.

Ухвалою суду від 03.04.2018 було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті в судовому засіданні.

Представник позивача - ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Пояснив, що відповідальність за збереження майна позивача відповідачами, як працівниками магазину, передбачена їхніми посадовими інструкціями, правилами внутрішнього трудового розпорядку ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП», колективним договором, укладеним між роботодавцем і трудовим колективом ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» на 2013-2016р.р., укладеним із відповідачами договором про колективну матеріальну відповідальність №27/3 від 05.05.2015, а також чинним трудовим законодавством України. Також представник зазначив суду про те, що в ході проведення, з ініціативи адміністрації позивача, планової інвентаризації в магазині торгової марки «Reserved» (ТРЦ «РайON») де працювали відповідачі, 06.06.2016 було виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей у кількості 735 одиниць на суму 261760 грн., а тому враховуючи, що відповідно до результатів попередньо проведеної інвентаризації, виявлена нестача товару виникла саме в період з 27.10.2015 по 06.06.2016, тобто відповідальними особами за незбереження матеріальних цінностей в магазині позивача є відповідачі, які працювали на підприємстві позивача та у даному магазині саме у зазначений вище період. При цьому, позивачем як власником було забезпечено схоронність майна в магазині, що підтверджується укладеним між ним та орендодавцем торгово-розважального центру договору оренди, яким передбачено здійснення охорони приміщення де розміщений магазин, а також договору укладеного із відповідною особою, за яким було встановлено датчики на товар. А тому, враховуючи той факт, що відповідачами було порушено покладені на них обов'язки, пов'язані із забезпеченням схоронності товарно-матеріальних цінностей в магазині, за період коли виникла така недостача товару, відповідачі повинні понести її відшкодування у заявленому розмірі, у відповідності до вимог чинного законодавства та укладеного договору про колективну матеріальну відповідальність.

Представник відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_24 в судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у його задоволені в частині пред'явлених вимог до його довірителей з тих підстав, що позивачем загалом не доведено обставин щодо порушення останніми, як працівниками своїх трудових обов'язків, покладених на них посадовими інструкціями, оскільки такий документ, що визначає організаційно-правове становище працівника на підприємстві відповідача не містить визначення покладеного на відповідачів обов'язку слідкувати та зберігати майно позивача. При цьому, представник зазначив суду про те, що позивачем в ході розгляду справи також не було доведено, що саме протиправними діями або бездіяльністю працівників підприємству позивача було завдано шкоди в заявленому розмірі, а також не доведено наявності вини працівників та прямого причинного зв'язку між діями відповідача та шкодою позивача, яка настала. Також, представник пояснив, що магазин позивача в якому працювали відповідачі знаходився біля самого виходу з торгового центру, в магазині не було працівників, які відповідно до своїх обов'язків повинні були забезпечувати охорону магазину та майна, у зв'язку із чим відповідачі неодноразово виконували функції відсутньої в магазині охорони, при спробах викрасти товар виявляли потенційних крадіїв, а тому звинувачення позивача щодо незабезпечення збереженості товарів, які були викрадені невідомими особами є протиправним, оскільки відповідачі як працівники магазину, в силу закону, не можуть бути наділені повноваженнями щодо затримання крадіїв, враховуючи навіть ту обставину, що за результатами виклику правоохоронних органів за непоодинокими фактами викрадення товарів, встановлена позивачем протикрадіжна система та охорона торгово-розважального центру не забезпечила запобіганню викрадення сторонніми особами майна позивача.

Відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_25 у судовому засіданні пред'явлений до них позивачем позов не визнали у повному обсязі, просили суд відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості пред'явленого позову. Пояснили суду, що працюючи на підприємстві відповідача справно виконували свої обов'язки, що визначені посадовою інструкцією. Дійсно в магазині мало місце викрадення товарів сторонніми особами, які поцупивши одяг тікали з приміщення магазину та самого торгово-розважального центру, оскільки приміщення магазину було розташовано біля виходу з центру, встановлені керівництвом датчики на товарі та спеціальна рамка не завжди справно функціонували. При цьому, на виклики охорони та працівників правоохоронних органів, останні не мали змоги затримати винних у викраденні майна осіб, оскільки такі покидали приміщення магазину, ще до прибуття охорони. Відповідачі, з метою збереження товару, неодноразово власними зусиллями викривали крадіїв та намагалися їх наздогнати, про виявлені недоліки у функціонуванні протикрадіжної системи повідомляли адміністрацію магазину та звертали увагу на необхідність забезпечення охорони у самому магазині позивача, однак такі повідомлення були залишені поза увагою, систематично повідомляли про недосконалу організацію діяльності магазину. Одночасно пояснили, що нестача товарів виявлена при інвентаризації є значно вищою аніж зафіксована ними кількість крадіжок, про які повідомлялась адміністрація. Крім того, пояснили суду, що адміністрацією магазину загалом за вчинені сторонніми особами викраденнями товару, знімалась з них премія, через таку нестачу, а тому вони заперечували проти даних вимог позивача.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 у судове засіданні не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином, про що свідчать матеріали справи. При цьому, відповідачі не повідомили суду про поважність причин своєї неявки, будь-яких клопотань щодо перенесення слухання справи та відзиву на позовні вимоги на адресу суду не подавали.

Окрім цього, від відповідача ОСОБА_18 на адресу суду надійшли заява про застосування строків позовної давності, а також письмові пояснення щодо викладених у позовній заяві позивачем обставин, де зазначено, що на нього, як на працівника магазину в період трудових відносин з позивачем, останнім не було покладено обов'язку з приймання/переміщення товарно-матеріальних цінностей, він як працівник, що відповідав за виклад товарів на полиці, разом із іншими працівниками брали участь у затриманні крадіїв, та повідомляли адміністрацію позивача про відсутність охорони в магазині.

Так, згідно вимог ч.ч.1,3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Враховуючи вищевикладене та вимоги ст.ст.131, 223 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності нез'явившихся відповідачів та за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши вступне слово представника позивача - ОСОБА_2, відповідачів - ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_25, представника відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_24, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що пред'явлений ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» позов не підлягає задоволенню судом, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що наказом генерального директора ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» від 06.06.2016 за №117 було призначено інвентаризацію фактичних залишків товарно-матеріальних цінностей в магазині ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» торгової марки «Reserved» (м.Київ, вул.Лаврухіна, 4, ТРЦ «РайON»), проведення 06.06.2016 якої було доручено інвентаризаційній комісії у складі: голови комісії - керуючої магазином торгової марки «Reserved» м.Київ, вул.Червоногвардійська, 1В ТЦ «Проспект» - ОСОБА_27, члени комісії: інспектор торговельний - ОСОБА_28, менеджер з питань регіонального розвитку та продажу торгової марки «Reserved» - ОСОБА_29, старший продавець непродовольчих товарів магазину «Reserved» м.Київ, вул.Ватутіна, 2Т ТЦ «Скаймолл» - ОСОБА_30 (а.с.92, т.4).

З наданої суду копії акту інвентаризації цінностей від 06.06.2016 вбачається, що на підставі вищевказаного наказу адміністрації позивача було проведено інвентаризацію цінностей, що знаходяться в магазині позивача торгової марки «Reserved» (адреса: м.Київ, вул.Лаврухіна, 4, ТРЦ «РайON»), де згідно протоколу інвентаризаційної комісії від 07.06.2016 було виявлено розбіжності між фактичною наявністю матеріальних активів та зобов'язань і даними бухгалтерського обліку, які наведені у звіряльних відомостях та актах інвентаризації, а саме виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей в цьому магазині у кількості 735 одиниць на суму 261760 грн. Причиною нестач комісією зазначено - «крадіжки» (а.с.124-158, 160-166, 168 т.4).

На підставі наказу генерального директора ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» №118 від 07.06.2016 інвентаризаційною комісією 07.06.2016 було повторно проведено інвентаризацію матеріальних цінностей в магазині торгової марки «Reserved» (м.Київ, вул.Лаврухіна, 4, ТРЦ «РайON»), де згідно актів повторної інвентаризації цінностей від 07.06.2016, інвентаризаційного опису від 07.06.2016, акту контрольної перевірки повторної інвентаризації цінностей від 07.06.2018, протоколу інвентаризаційної комісії від 07.06.2016 було підтверджено розбіжність між фактичною наявністю матеріальних активів та зобов'язань і даними бухгалтерського обліку, які наведені у звіряльних відомостях та актах інвентаризації, а саме нестачі товарно-матеріальних цінностей в магазині у кількості 735 одиниць на суму 261760 грн. Причиною нестач комісією зазначено - «крадіжки» (а.с.169, 171-200, 201-235, 236-241, 243, т.4).

З наданої суду копії документації з приводу оформлення з відповідачами трудових відносин на підприємстві позивача випливає, що сторони по справі, у різний період часу, перебували в трудових відносинах, а саме відповідачі працювали в магазині позивача торгової марки «Reserved» в ТЦ «РайON», за адресою - м.Київ, вул.Лаврухіна, 4:

1)ОСОБА_5 касиром торговельного залу в період 26.09.2014-26.11.2015, та продавцем непродовольчих товарів у період 27.11.2015-08.06.2016 (а.с.140,142,143, т.1);

2)ОСОБА_6 продавцем непродовольчих товарів у період 02.01.2015-30.09.2015, та старшим продавцем непродовольчих товарів у період з 01.10.2015-08.06.2016 (а.с.147,149,150 т.1);

3)ОСОБА_8 продавцем непродовольчих товарів у період 08.06.2015-26.11.2015, та касиром торговельного залу в період 27.11-2015-08.06.2016 (а.с.160,161,163, т.1);

4)ОСОБА_3 продавцем непродовольчих товарів у період 01.10.2015-26.11.2015, та касиром торговельного залу в період 27.11.2015-08.06.2016 (а.с.167-169, т.1);

5)ОСОБА_4 керуючим магазином у період 05.05.2015-08.06.2016 (а.с.134,135, т.1);

6)ОСОБА_7 продавцем непродовольчих товарів у період 01.04.2015-05.11.2015, та мерчендайзером у період 06.11.2015-08.06.2016 (а.с.154,156,157, т.1);

7)ОСОБА_9 продавцем непродовольчих товарів у період 24.02.2016-08.06.2016 (а.с.173,175, т.1);

8)ОСОБА_10 продавцем непродовольчих товарів у період 19.04.2016-08.06.2016 (а.с.178, 179, т.1);

9)ОСОБА_11 продавцем непродовольчих товарів у період 06.04.2016-08.06.2016 (а.с.182,183, т.1);

10)ОСОБА_12 продавцем непродовольчих товарів у період 05.10.2015-08.06.2016 (а.с.186,188, т.1);

11)ОСОБА_13 продавцем непродовольчих товарів у період 13.05.2016-16.06.2017 (а.с.209-210, т.3);

12)ОСОБА_14 продавцем непродовольчих товарів з 02.01.2015, а звільнена 26.11.2015 з посади касира торговельного залу (а.с.215-216, т.3);

13)ОСОБА_15 продавцем непродовольчих товарів з 16.01.2015, а звільнений 30.10.2015 з посади мерчендайзера (а.с.221-222, т.3);

14)ОСОБА_16 мерчендайзером у період 01.07.2015-30.11.2015 (а.с.227-228, т.3);

15)ОСОБА_17 продавцем непродовольчих товарів з 11.08.2014, а звільнений 26.11.2015 з посади старшого продавця непродовольчих товарів (а.с.233-234, т.3);

16)ОСОБА_18 продавцем непродовольчих товарів у період 09.11.2015-18.04.2016 (а.с.241-242, т.3);

17)ОСОБА_19 продавцем непродовольчих товарів у період 23.10.2015-31.03.2016 (а.с.244-245, т.3);

18)ОСОБА_20 продавцем непродовольчих товарів у період 12.10.2015-17.01.2016 (а.с.1-2, т.4);

19)ОСОБА_21 продавцем непродовольчих товарів у період 04.01.2015-23.02.2016 (а.с.8-9-, т.4);

20)ОСОБА_25 продавцем непродовольчих товарів у період 21.01.2016-05.04.2016 (а.с.14-15, т.4);

Звертаючись до суду із даним позовом про відшкодування шкоди, заподіяної працівниками при виконанні трудових обов'язків, сторона позивача обґрунтовує остаточне визначення кола відповідачів як працівників магазину підприємства позивача, де було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей, саме тим переліком працівників магазину, які працювали в період з попередньо проведеної інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у цьому магазині, тобто з 27.10.2015 (а.с.16-19, 20, 22-51, 52-87, т.4) та по день проведення інвентаризації із виявленою недостачею 06.06.2016. При цьому, обґрунтовуючи нормативно-правове обґрунтування пред'явлених до відповідачів вимог, позивач посилається саме на визначену чинним трудовим законодавством встановлену ст.135-2 КЗпП України колективну (бригадну) матеріальну відповідальність.

Як визначено положеннями частини першої статті 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст.4 КЗпП України).

Так, статтею 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Одночасно Закон передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна, коли працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді (ст.131 КЗпП України).

Пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

У такому ж порядку визначається матеріальна відповідальність працівників, з якими укладено договір про повну матеріальну відповідальність (статті 135-1, 135-2 КЗпП України, якщо шкода заподіяна не незабезпеченням цілості прийнятого під звіт майна, а іншими порушеннями трудових обов'язків (неналежним оформленням документів про виявлену при прийнятті матеріальних цінностей недостачу, що потягло її оплату тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 05.05.2015 між позивачем та членами колективу - працівниками магазину торгової марки «Reserved» (м.Київ, вул.Лаврухіна, 4, ТРЦ «РайON») в особі його керівника - відповідача ОСОБА_4, з метою забезпечення зберігання матеріальних цінностей, що належать підприємству позивача було укладено договір №27/3 про колективну матеріальну відповідальність (а.с.22-24, т.5).

Відповідно до п.1.1 вищевказаного договору колектив взяв на себе колективну матеріальну відповідальність за зберігання майна та інших цінностей, переданих йому для реалізації, а адміністрація зобов'язалась створити колективу умови, необхідні для належного виконання прийнятих зобов'язань.

Разом з тим, п.п.1.2, 1.3 даного договору визначено, що при зміні керівника колективу або при вибутті з колективу більше 50% від його теперішнього складу такий договір повинен бути переукладений. Договір не переукладається при вибутті зі складу колективу окремих працівників або при прийнятті в колектив нових працівників. У таких випадках поряд з підписом члена колективу, що вибув, вказується дата його вибуття, а новий працівник підписує договір і вказує дату вступу в колектив.

Пунктом 2.2 Договору було передбачено, що члени колективу зобов'язані: дбайливо ставитися до цінностей і вживати заходів до запобігання збитків; у встановленому порядку вести облік, складати і своєчасно подавати звіти про рух і залишки матеріальних цінностей; своєчасно повідомляти адміністрацію про всі обставини, які загрожують зберіганню матеріальних цінностей; нести колективну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання майна та інших цінностей, переданих їм для реалізації.

В той час, адміністрація позивача була зобов'язана: створити колективу умови, необхідні для забезпечення зберігання цінностей; своєчасно вживати заходи щодо виявлення та усунення причин, які заважають колективу зберігати цінності, виявляти конкретних осіб, винних у нанесення шкоди, і притягати їх у встановленому законом порядку до відповідальності; знайомити колектив з чинним законодавством про матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, а також з діючими інструкціями, і правилами зберігання, приймання, обробки, продажу матеріальних цінностей та їх обліку; забезпечити колективу умови, необхідні для своєчасного обліку та звітності про рух та залишки переданих йому цінностей; розглядати питання про обґрунтованість вимог членів колективу щодо проведення інвентаризації цінностей; розглядати повідомлення членів колективу про обставини, що загрожують зберіганню цінностей, і вживати заходів спрямованих на усунення цих обставин (п.2.3 Договору).

Також, при вивченні наданої суду копії договору №27/3 про колективну матеріальну відповідальність від 05.05.2015 вбачається, що на дату укладання вказаного договору він був підписаний такими працівниками - відповідачами по справі - ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_5 та ОСОБА_17, а також з іншими п'ятьма працівниками магазину, які були звільнені в 2015 році, а всього у кількості 13 осіб. З яких станом на 27.10.2015 року (дата з якої виникла нестача матеріально-товарних цінностей у позивача) було звільнено - 5 осіб.

Надалі, решта відповідачів по справі, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_22, які були прийняті на роботу до позивача після 05.05.2015 - всього 12 осіб, вносили своє прізвище, ініціали, дату прийняття на роботу та особистий підпис до списку із зазначенням таких даних вищевказаних працівників колективу.

Як встановлено ст.135-2 КЗпП України, при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність.

Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. Письмовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладається між підприємством, установою, організацією і всіма членами колективу (бригади).

Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, а також типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність розробляються за участю профспілкових об'єднань України та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Таким чином, з аналізу положень ст.135-2 КЗпП України вбачається, що для встановлення колективної матеріальної відповідальності та укладення з колективом відповідного договору про це, обов'язковою є наявність двох умов: 1) колективна матеріальна відповідальність установлюються власником або уповноваженим ним органом; 2) установлення колективної матеріальної відповідальності проводиться за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації.

Відсутність хоча б однієї з цих умов слід вважати порушенням порядку встановлення колективної матеріальної відповідальності.

Встановлення колективної матеріальної відповідальності власником або уповноваженим ним органом, слід розуміти як факт прийняття конкретного розпорядчого акту або ухвалення відповідного рішення про встановлення такого роду відповідальності, при наявності у суб'єкта ухвалюючого це рішення необхідних повноважень на це.

Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, а також типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність розробляються за участю профспілкових об'єднань України та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення (ч.3 ст.135-2 КЗпП України).

Відповідно до Наказу Міністерства праці України від 12.05.1996 за №43 Про затвердження Переліку робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування і Типового договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, визначено, що колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з профспілковим комітетом підприємства, установи, організації або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом за наявності одночасно таких умов: передбачені Переліком роботи, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, виконуються працівниками спільно, розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність неможливо; власником або уповноваженим ним органом працівникам створені умови, необхідні для нормальної роботи та забезпечення повного збереження переданих їм цінностей.

Також, Переліком робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, затвердженого вищевказаним Наказом Міністерства праці України від 12.05.1996 за №43 передбачено, що до таких робіт можуть відноситись ті роботи, які пов'язані з продажем (видачею) товарів (продукції), їх підготовкою до продажу, незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).

Таким чином, з аналізу обов'язків, що були покладені на відповідачів роботодавцем, що викладені у посадових інструкціях відповідачів, випливає, що виконувана ними робота відноситься до тих видів робіт, за яку може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність.

Однак, в ході розгляду справи судом, стороною позивача не було підтверджено відповідними доказами виконання вищевказаних вимог законодавства при укладенні із колективом (відповідачами по справі) договору про колективну матеріальну відповідальність.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та окремими відповідачами (ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_3С.) було укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.136, 144, 151, 164, 170 т.1).

Разом з тим, статтею 138 КЗпП України прямо встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП України, обов'язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. За приписами КЗпП України, матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

У трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а тому обов'язок доведення вини працівника у спричинені підприємству шкоди, покладається саме на роботодавця, тобто у даному випадку на позивача.

Причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв'язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.

З наведеного слід зазначити, що відсутність підстав чи однієї з обов'язкових умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

У відповідності до роз'яснень, викладених в абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вбачається, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

В ході розгляду справи судом, стороною позивача не було надано суду доказів того, якими саме неправомірними діями відповідачів було заподіяно матеріальної шкоди і доказів наявності саме їхньої вини у заподіянні такої шкоди. Також, позивач не довів факту порушення відповідачами своїх обов'язків, що визначені посадовими інструкціями.

Відповідно до ч.1, 2 ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Частиною 1 ст.137 КЗпП України встановлено, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Як вбачається з п.4.1, п.4.2, п.4.3 Договору №27/3 від 05.05.2015, притягнення Колективу до матеріальної відповідальності здійснюється адміністрацією підприємства після проведення перевірки причин появи збитків, враховуючи письмові пояснення членів Колективу, а в необхідних випадках також і заключень незалежних експертів. Підставою для притягнення членів Колективу до матеріальної відповідальності є матеріальна шкода, заподіяна розкраданням, нестачею, умисним знищенням або зіпсуттям матеріальних цінностей, а також їх знищенням або зіпсуттям через недбалість, що підтверджується інвентаризаційною відомістю. Збитки, що підлягають відшкодуванню, розподіляються між членами даного Колективу пропорційно до місячних посадових окладів і фактично відпрацьованого часу за період від останньої інвентаризації до дня виявлення збитків.

При цьому, як вбачається з Акту фіксації факту відмови від надання письмового пояснення щодо причини виникнення нестачі товарно-матеріальних цінностей від 08.06.2016 року, працівники магазину «Reserved», розташованого у м.Київ, вул.Лаврухіна, 4, ТРЦ «РайON» - відповідачі у справі, відмовились від надання письмового пояснення щодо причини виникнення нестачі товарно-матеріальних цінностей.

Разом з тим, зазначене у вказаному вище акті, спростовується, як поясненнями самих відповідачів, а саме безпосередньо наданими відповідачем ОСОБА_7, яка зазначила суду, що жодних пояснень від них не вимагали коли вони ознайомлювались з результатами перевірки, вони тільки на словах повідомили адміністрацію про те, що вказана нестача виникла внаслідок крадіжок товару. При цьому вказаний акт, вони не підписували, тому що загалом не знали про нього. А також спростовується і показаннями допитаного в суді в якості свідка - ОСОБА_31, який показав, що даний акт був складений не в день, коли працівникам було оголошено про результати проведеної повторної інвентаризації, а в інший день.

Крім того, суд враховує той факт, що безпосередньо підписи відповідачів у даному акті відсутні, а відтак у суду не виникає сумнівів у достовірності наданих з даного приводу пояснень відповідачів.

Обґрунтовуючи розмір пред'явленої до кожного з відповідачів шкоди, завданої ними, як працівниками підприємства позивача, останній посилається на виконання такого розрахунку завданої шкоди у вигляді виявленої недостачі товарно-матеріальних цінностей за період з 27.10.2015 по 06.06.2016, виходячи саме з розміру посадових окладів відповідачів - працівників магазину, що працювали у зазначений вище період, та у відповідності до правил проведення такого розрахунку, що передбачені договором про колективну матеріальну відповідальність від 05.05.2015.

Однак, при перевірці проведеного стороною позивача розрахунку розміру шкоди, який він просить суд стягнути з відповідачів, вбачається, що попри розрахування між всіма відповідачами загальної суми збитків, завданих внаслідок виявленої недостачі підприємству, позивачем загалом не обґрунтовано вини кожного з працівників за нестачу товарно-матеріальних цінностей. Наприклад, з наданої суду документації щодо результатів проведеної інвентаризації та виявленої нестачі товарів, а також щодо руху таких товарів до магазину де працювали відповідачі, видно, що частина товарів яка була прийнята до магазину матеріально відповідальною особою, та надалі виявлена в якості недостачі була передана до магазину вже після звільнення певного кола відповідачів.

Таким чином, позивач пред'явивши позов до наявного кола відповідачів покладає на частину відповідачів матеріальну відповідальність за нестачу товарів, яка виникла після їх звільнення. Дана обставина прямо свідчить про необґрунтованість проведеного позивачем розрахунку матеріальної шкоди завданої, на думку позивача, з вини відповідачів, при визначенні конкретного її розміру, яку останній просить стягнути з колишніх працівників.

Також слід звернути особливу увагу на те, чи були забезпечені позивачем належні умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними.

На підтвердження створення позивачем, як власником підприємства, для працівників - відповідачів по справі умов, необхідних для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна, було надано суду копії договору оренди №3-РЕ від 20.12.2012 та копію договору про поставку та монтаж протикрадіжної сигналізації (а.с.244-246, 247-250 т.5).

Згідно з вищевказаним договором оренди Статтею 17 Безпека торгового центру, регламентовано безпеку торгового центру, в тому числі безпосередньо визначено, що Орендарям, що ведуть підприємницьку діяльність, яка потребує наявності власної охорони (через обсяг чи масштаб такої діяльності), за письмовим дозволом управляючого менеджера, який може бути у будь-який час, може бути дозволено мати власну службу безпеки або персонал власного відділу безпеки (п.17.2 Статті 17).

Обов'язок правильно організувати працю працівників, забезпечити її належний процес у різних, у тому числі й несприятливих трудових ситуаціях, а також попередження можливих збитків згідно статті 141 КЗпП України лежить на власнику або уповноваженому ним органу.

Згідно ч. 1 ст. 131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 р. № 14, при вирішенні питання про покладення матеріальної відповідальності судам рекомендовано, з-поміж іншого, з'ясовувати, в якій конкретно обстановці заподіяна шкода, чи були створені умови, які б забезпечували схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними.

Представлені суду докази на підтвердження факту забезпечення позивачем умов, необхідних для нормальної роботи і забезпечення відповідачами повного збереження дорученого їм майна у магазині, нарівні із наданими в суді поясненнями відповідачів - ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_25 з приводу причин виявленої нестачі товарів - крадіжок, не свідчать про належне забезпечення позивачем умов, які б створювали відповідачам умови для забезпечення матеріально-товарних цінностей, та надавали б можливості своєчасно вжити ними превентивних заходів по запобіганню крадіжкам у магазині.

Доказів, на підтвердження того, що позивачем, у відповідності до п.17.2 Статті 17 вирішувалось питання, щодо отримання дозволу мати власну службу безпеки або персонал власного відділу безпеки з метою забезпечення належного рівня збереження та схоронності матеріальних цінностей, суду не надано.

За таких обставин очевидним є висновок про те, що керівництвом підприємства в порушення вимог п.2.3 Договору №27/3 про колективну матеріальну відповідальність, не було розглянуто повідомлень членів Колективу про обставини, що загрожують зберіганню цінностей, а саме повідомлення про недосконалість встановленої протикрадіжної системи та вчинення, таким чином, крадіжок матеріальних цінностей, і не вживались заходи, спрямовані на усунення цих обставин, не було забезпечено належного рівня збереження та схоронності матеріальних цінностей і нормальної роботи з ними, що в свою чергу сприяло їх втраті або зникненню.

В судовому засіданні також було встановлено та не заперечувалося сторонами, що за час своєї роботи на підприємстві відповідачі жодного разу не притягалися до дисциплінарної відповідальності, що судом розцінюється як підтвердження того, що вони належним чином виконували покладені на них обов'язки та відповідально ставилися до виконуваної ними роботи.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексів.

Положеннями статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Статтями 77-80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи правовідносини, які склались між сторонами, дослідивши усі докази по справі, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість пред'явлених позивачем позовних вимог до відповідачів, оскільки ним не надано належних доказів на підтвердження факту наявності вини відповідачів у виявленій у магазині позивача нестачі товарно-матеріальних цінностей, факту неналежного виконання останніми своїх посадових обов'язків, а тому позиція позивача не має належного обґрунтування, побудована виключно на припущеннях. При цьому укладений договір про колективну матеріальну відповідальність відповідачів перед позивачем не відповідає вимогам діючих законодавчих актів, оскільки не був оформлений відповідним розпорядчим актом позивача, не був погодженим з профспілковим комітетом підприємства, або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, а також був укладеним із колективом магазину попри окремо укладені із певними відповідачами договорами про індивідуальну матеріальну відповідальність, а тому правових підстав для накладення матеріальної відповідальності на відповідачів, як і стягнення з них матеріальної шкоди суд не вбачає.

Згідно з частиною першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору не підлягають відшкодуванню.

На підставі вищевикладеного та керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 29грудня 1992року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст.2, 130, 135-2,135-3, 137, 138, 147, 147-1, 149, 150 КЗпП України, ст.ст.4, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265, 351 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Дочірнього підприємства «ЛПІІ Україна» Акціонерного товариства «ЛПП» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 про відшкодування шкоди, заподіяної працівниками при виконанні трудових обов'язків - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Суддя: