К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
Справа №22ц/824/5465/18 Головуючий у 1 інстанції - Українець В.В.
Унікальний №760/9683/18 Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

Судді-доповідача - Панченка М.М.

Суддів - Білич І.М., Волошиної В.М.

При секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 26 березня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , про стягнення кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 і просив винести рішення, яким стягнути заборгованість за кредитним картковим договором №б/н від 26.01.2012 року у загальній сумі 29.795,14грн., що складається: із заборгованості: за тілом кредита - 1.878,12 грн.; за відсотками - 26.022,01 грн.; по штрафу - 500 грн., як фіксована частина, та - 1.395,01 грн., як процентна складова, яка утворилась станом на и31.12.2017 року.

Послався на те, що 26.01.2012 року між сторонами укладено кредитний картковий договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на суму 2.000грн. під 30% річних на залишок заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно доводів позивача ПАТ КБ «Приватбанк» відповідач ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом по Банку №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://prіvatbank.ua/ terms/pаges/70, складає між сторонами Договір, що підтверджується підписом позивача у його заяві про видачу карткового кредита.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 26 березня 2018 року, ухваленим у спрощеному провадженні, у задоволенні позову відмовлено за пропуском строку позовної давності/а.с.72-74/.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати указане рішення, як ухвалене з порушенням вимог матеріального та процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі /а.с.79-82/.

Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду м.Києва від 21.08.2019 року у зв`язку зі смертю відповідача, залучена до участі у справі його дружина ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину померлого свого чоловіка - відповідача ОСОБА_1 , представник якої у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує з матеріалів справи, звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «КБ «Приватбанк» надав суду копію Анкети-заяви №б/н від 26.01.2012 року про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», підписану позичальником ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , відповідно до змісту якої слідує, що між ПАТ «КБ «Приватбанк» та позичальником укладено кредитний картковий договір, за яким позичальник того ж дня отримав у Банку платіжну картку з зазначенням кредитного ліміту у сумі 2.000 грн. під 30 річних на залишок заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач у Анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що його заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та Банком договір, що підтверджується її підписом на Анкеті-заяві.

Встановлено, що під цими документами, які зазначені в Анкеті-заяві, тобто, в «Умовах та Правилах надання банківських послуг у «ПриватБанку», «Тарифах банку», «Пам`яткою клієнта банку», які визначають такі істотні умови договору, як розмір відсотків, штрафи, пеню, комісійні платежі, термін дії договору, а також строки платежів по кредиту (тіла кредита та відсотків) - позичальник не підписувався.

Крім того, Банком не наведено інших доказів існування погоджених сторонами будь-яких істотних умов договору, крім тих, що зазначені лише у вище зазначених документах, і з якими, як вважав Банк, позичальник був ознайомлений.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», розумів відповідач, підписуючи заяву-Анкету про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку», а також те, що указані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки та щодо їх розмірів і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження №6-16-ц15) і не спростовано позивачем при розгляді указаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватись як стандартна типова форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.

Згідно з ч.4 ст.60 ЦПК України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Аналогічна норма міститься і у ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІ (ч.6 ст.81).

Надані позивачем «Умови та Правила надання банківських послуг у «Приватбанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого тексту договору.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625,1048 ЦК України, позивачем не пред`являлись.

У даному випадку, на думку колегії суддів, договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , ч (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ).

Згідно п.22 частини 1 указаного Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року «39/248 на 106 пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Тому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі за №342/180/17 від 03.07.2019 року, при розгляді аналогічної справи у іншому провадженні, в даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладені договору з позичальником кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон №2147-VІІ) про повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, колегія суддів вважає правомірними позовні вимоги в частині наявності заборгованості лише по тілу кредита у сумі 1.878,12 грн., оскільки нарахування Банком позичальнику указаної суми підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості, який боржником ОСОБА_1 та його правонаступником ОСОБА_2 не спростований.

Позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення відсотків, неустойки, плати за обслуговування кредиту колегія суддів вважає безпідставними з урахуванням вище викладеного.

Між тим, відмовляючи у позові за пропуском строку позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, керуючись наступним.

Як слідує із матеріалів справи і не заперечувалось із заяви позичальника ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до суду першої інстанції, кредитний картковий договір від 26.01.2012 року був укладений на термін три роки, тобто, до 26.01.2915 року.

Останній платіж позичальника за цим договором був здійснений 03.04.2014 року, після чого, позичальник кредитною карткою не користувався.

В 2015 році ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали новий картковий кредит з видачею нової кредитної картки позичальнику, якою позичальник не користувався.

Отже, заборгованість у позичальника мала місце по кредитному договору від 26.01.2012 року, строк дії якого сплив 26.01.2015 року, про стягнення якої і звернувся Банк до суду з цим позовом.

Так, згідно до положень ст.ст. 256-257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини п`ятої цієї статті за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Оскільки Банк звернувся до суду з цим позовом 11.04.2018 року, тобто, поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якого просив позичальник ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , у письмовому зверненні до суду першої інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено факт пропуску позивачем строку позовної давності, а тому оскаржуване рішення ухвалено на повно з'ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 26 березня 2018 року без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді