Справа № 740/3373/18
Провадження № 2/740/108/19
28 лютого 2019 року м. Ніжин
Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:
судді Олійника В.П., за участі секретаря судового засідання Шадура І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Фінанс» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору,
Згідно доданого до позову клопотання від 20 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 підтримує позов, просить розглянути справу за відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідно до заяви від 05 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 повідомляє суд про зміну свого фактичного місця проживання та адреси надіслання процесуальних документів по справі.
Ухвалою суду від 06 листопада 2018 року за результатами підготовчого засідання справу призначено до судового розгляду.
Інші заяви, клопотання сторін станом на час розгляду справи відсутні.
Представник відповідача ТОВ «Партнер Фінанс» в судове засідання не з»явився, відповідач про дату, час і місце судового засідання сповіщений, про що свідчить повідомлення від 11 січня 2019 року про вручення судової повістки рекомендованим листом. Відповідач не зявився в судове засідання без повідомлення причин і не подав відзиву. Інформація про розгляд справи розміщена на офіційній сторінці суду веб-порталу судової влади України. Позивач згідно письмової заяви не заперечує проти ухвалення заочного рішення. За таких обставин наявні підстави в порядку ст.ст.280, 281 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ч.2 ст.247ЦПК України не здійснюється.
Із врахуванням доказів по справі суд приходить до слідуючих висновків.
Позивачем є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України).
Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами.
Частиною 3 ст.6 ЦК України встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Згідно наданої позивачем копії даного договору наявна інформація про його предмет-грошові кошти (кредит) у розмірі 1500 грн., плата за договором-420 грн., сторонами погоджені обов»язки позичальника згідно п.4 Договору, зокрема, відповідно до п.4.11. позичальник підтверджує, що отримав в письмовій формі від Позикодавця до укладення договору інформацію, зазначену в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Згідно п.5 Договору сторонами погоджені умови відповідальності, відповідно до п.7-порядок вирішення спорів, згідно п.8-строк дії позики. У п.6.4. Договору зазначено, що позичальник надає свою однозначну, безумовну та безвідкличну згоду на обробку будь-яких його персональних даних, включаючи, але не обмежуючись, збиранням, реєстрацією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поновленням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею), знеособленням, знищенням відомостей про Позичальника, без будь-яких обмежень та з будь-якою метою.
Відповідно до ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст.215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.
Наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.
Частина 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» покладає на кредитодавця обов'язок повідомити споживачу у письмовій формі наступну інформацію: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості проте, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Позивач посилається на те, що відповідач перед укладенням та під час укладення договору про надання позики не повідомив у письмовій формі про умови надання кредиту, при цьому згідно п.4.11. Договору позичальник підтверджує, що отримав в письмовій формі від Позикодавця до укладення договору інформацію, зазначену в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Посилання позивача щодо здійснення відповідачем підприємницькою практикою, яка вводить в оману, належними, допустимими, достовірними доказами в порядку ст.ст.77, 78, 79, 8, 83 ЦПК України не підтверджені. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на чинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивач не надала доказів введення її в оману, оскільки підписала договір позики, який за своїм змістом містить всю інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору. Також є безпідставними посилання позивача на дрібний шрифт договору, оскільки згідно копії наданого позивачем договору позики шрифт є таким, що дає можливість його прочитання без ускладнень, весь текст надрукований одним шрифтом.
Суд також вважає необґрунтованими посилання позивача на несправедливість умов п.5.2. Договору щодо сплати пені у розмірі 2% від суми простроченого платежу.
Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.
Пункт 5.2. Договору передбачає сплату пені у розмірі 2% від суми простроченого платежу і не містить положень щодо компенсації у розмірі понад 50%, при цьому позивач, обгрунтовуючи дану вимогу, у розрахунок включила також і 420 грн., які є платою за договором згідно п. 2.1., і не можуть братись до уваги при оцінці справедливості умов договору з позиції непропорційно великої суми компенсації, адже вона включає суми, встановлені саме за невиконання зобов'язань за договором, а не будь-яких інших плат, встановлених Договором (п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Положеннями ч.1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Пункт 3.9. Договору, згідно якого позикодавець приймає рішення щодо зміни дати повернення позики на власний розсуд, відповідає ч.1 ст.1049 ЦК України.
Відповідно до п.8.6. Договору усі правовідносини, що виникають у зв»язку з виконанням договору та не врегульовані ним, регламентуються нормами чинного законодавства України, що спростовує твердження позивача щодо відсутності у договорі позики строку його дії, припинення та зміни. Те ж саме стосується позиції позивача про відсутність у договорі положень про відповідальність відповідача, оскільки згідно п.5.1. Договору за невиконання або неналежне виконання сторонами своїх обов'язків за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У п.6.4. Договору зазначено, що позичальник надає свою однозначну, безумовну та безвідкличну згоду на обробку будь-яких його персональних даних, включаючи, але не обмежуючись, збиранням, реєстрацією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поновленням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею), знеособленням, знищенням відомостей про Позичальника, без будь-яких обмежень та з будь-якою метою.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних. Згідно ч.1 ст.2 даного Закону згода суб'єкта персональних даних-добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.
Таким чином, враховуючи підписання позивачем договору позики остання надала згоду на обробку її персональних даних. Однак така згода надається виключно до сформульованої мети їх обробки, а не з будь-якою метою, як зазначено у п. 6.4. Договору.
Згідно п.11 ч.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних» суб'єкт персональних даних має право відкликати згоду на обробку персональних даних.
За таких обставин положення п.6.4. Договору про те, що позичальник надає свою саме безвідкличну згоду на обробку його персональних даних та з будь-якою метою суперечать вищенаведеним вимогам Закону, що є підставою для визнання недійсним договору позики в частині безвідкличної згоди позичальника на обробку його персональних даних з будь-якою метою, при цьому спірний договір позики був би вчинений і без включення до нього такого положення, а тому недійсність такого положення не має наслідком недійсності інших його частин і договору позики в цілому.
За таких обставин позов підлягає задоволенню частково, при цьому в судовому засіданні встановлено, що договір позики від 02 листопада 2016 року містить чіткий порядок отримання позики та її повернення, відповідальності за його невиконання сторонами, що погоджено сторонами на час його укладення, що спростовує твердження позивача про відсутність інформації про умови кредитування. Також позивачем не надано доказів і того, що умови укладеного договору та отримання кредитних коштів ставили позивача в край невигідне становище на момент укладення такого договору, при цьому позивач бажала укласти договір на отримання вказаної у договорі суми позики, погодилась сплачувати всі передбачені договором платежі. Підписуючи договір, позивач погодилася з умовою сплати позики, платежів в твердій конкретно визначеній сумі, пені, що її влаштовувало на час підписання договору.
За таких обставин позивачем не наведено жодних обґрунтувань наявності підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, з якими закон пов'язує недійсність правочину, а також не доведено належними доказами порушення прав та її інтересів укладанням спірного договору, що є підставою для відмови у задоволенні позову в іншій частині.
Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 81, 83, 247, 265, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
Позов задовольнити частково.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку шляхом подачі до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Суддя В.Олійник
Повне рішення складене 07 березня 2019 року.