Справа № 541/2561/18
Номер провадження 2/541/992/2019
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02 жовтня 2019 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Городівського О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Ніколаєнко М.В.,

представника відповідача ОСОБА_9

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної (немайнової) шкоди,

установив:

12 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою. На підтвердження свої позовних вимог, вказала, що 28 квітня 2016 року уклала трудовий договір з відповідачем. З середини 2017 року відповідач постійно затримував виплату заробітної плати, а з березня 2018 року взагалі перестав виплачувати її. Спроби досудового врегулювання спору, що здійснювалися, відповідачем проігноровані. У зв`язку з цим, позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. ОСОБА_1 прохала стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі, що утворилася за період з 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2018 року та становить 27 984 гривень, та завдану моральну (немайнову) шкоду в розмірі 7 446 гривень, а також понесені позивачем судові витрати.

Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 листопада 2018 року відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою суду від 07.02.2019 суд вирішив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заочним рішенням від 07.02.2019 суд частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 . Суд стягнув на користь позивачки заробітну плату за період з березня по 31 жовтня 2018 року в сумі 27984 грн. Також стягнув на користь позивача моральну шкоду заподіяну порушенням термінів виплати заробітної плати в сумі 3723 грн., що становив один розмір мінімальної заробітної плати.

Підставою задоволення позовних вимог ОСОБА_1 являлись обставини, які були встановлені судом на підставі документів доданих до позовної заяви. Так встановлено, що між позивачем та відповідачем 28 квітня 2016 року виникли трудові відносини, що підтверджується копією трудового договору, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.4).

Згідно з п.3 даного трудового договору, заробітна плата встановлена у розмірі 1700 грн на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати (а.с.4).

Фактично трудові відносини між сторонами припинені 26 жовтня 2018 року, про що позивач в письмовій формі відповідною заявою повідомив відповідача (а.с.5). Факт ознайомлення роботодавця ФОП ОСОБА_2 з намірами працівника ОСОБА_1 припинити трудовий договір, підтверджується копією рекомендованого поштового повідомлення (а.с.6).

Згідно з ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У відповідності до ч.1 ст. 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У відповідності до ст. 3 ЗУ «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

У відповідності до ч.ч.1,3 ст. 3-1 ЗУ «Про оплату праці», розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати.

У відповідності до ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2018 рік», мінімальну заробітну плату з 1 січня у 2018 році в місячному розмірі складає 3723 гривні.

Сума заборгованості перед позивачем розрахована судом, шляхом множення кількості місяців, заробітна плата в яких не була виплачена роботодавцем, та встановленого законом мінімального розміру заробітної плати.

Стосовно позовної вимоги позивача про відшкодування завданої моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку. У відповідності до ч.1 ст. 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У відповідності до ст. 237-1 КЗпП, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Пунктом 13 ППВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд керувався принципами справедливого балансу між порушеними правами та розміром їх сатисфакції. А тому розмір однієї мінімальної заробітної плати на переконання суду відповідав засадам розумності, справедливості та співмірності при відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 ..

Фізична особа підприємець ОСОБА_2 12.07.2019 подав до суду заяву, в якій виклав прохання поновити йому строк на звернення із заяво про скасування та перегляд заочного рішення та скасувати заочне рішення 07.02.2019, яким частково задоволеного позовні вимоги ОСОБА_1 . За наслідками розгляду заяви ФОП ОСОБА_2 судом постановлено ухвалу від 16.08.2019, якою заяву про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення Миргородського міськрайонного суду від 07 лютого 2019 року, яким позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, а справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження на 14-00 год. 02 жовтня 2019 року.

В судове засідання, яке відбулось 02.10.2019 позивачка, ОСОБА_1 , не з`явилась. Нею 30.09.2019 до суду подано заяву, в якій вона підтримала свої вимоги до відповідача. Вказувала на те, що якщо факт не отримання нею заробітної плати ФОП ОСОБА_2 заперечує, наполягала на надання ним оригіналів бухгалтерських документів, які б спростовували її твердження. Також в заяві позивач виклала прохання провести судовий розгляд без її особистої участі.

В судове засідання з`явився представник відповідача, адвокат Гольдінов Юрій Леонідович, який заявив клопотання про допит свідків, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , надав оригінали журналів, які вела відповідальний касир, які на його переконання підтверджують виплату заробітної плати позивачу в період з березня по жовтень 2018 року, а також роздруківки скріншотів з телефонів свідків.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідчення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , дослідивши надані суду докази суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних обґрунтувань.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або членом його сім`ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищевказані положення Цивільного процесуального кодексу України суд приймає рішення на підставі доказів наданих сторонами та з урахуванням обв`язку сторін доводити ті обставини на які вони посилаються та обов`язку який покладений на них законом.

Судом встановлено, що 28 квітня 2016 року Фізична особа підприємець ОСОБА_2 прийняв на роботу продавцем непродовольчих товарів ОСОБА_7 , згідно трудового договору від 28.04.2016 року. 26 жовтня 2018 року позивачка звільнено з роботи за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до укладеного трудового договору та наданих відповідачем за спірний період роботи позивача звіти про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове держане соціальне страхування, судом встановлено, що ОСОБА_7 нараховувалась заробітна плата на умовах повного робочого часу в розмірі мінімальної заробітної плати, що становило 3723 грн. З даної суми обраховувався та сплачувася Єдиний соціальний внесок, а також сплачувався податок на доходи фізичних осіб, який становив 18% (3723 грн.х18%=670 грн. 14 коп.) та військовий збір 1,5 % (1600 грн. х1,5% =55 грн. 85 коп.)

Враховуючи вказані розрахунки позивачка повинна була отримувати заробітну плату в розмірі 3723-670,14 -55,85=2997 грн. за повний відпрацьований місяць в 2018 році.

Відповідно до позовних вимог позивачка вказує, що їй не виплачено заробітну плату за період з березня 2018 року по день звільнення 26.10.2018 (сім повних місці 2018 році, а також 19 робочих днів в жовтні 2018 року. Суд здійснює розрахунок заробітної плати наступним чином.

7 місяці 2018 року - 2997 грн. х 7 = 20979 грн.

19 робочих днів в жовтні 2018 року. 2997/22х19=2588 грн.

Загальна сума заробітної плати за весь період роботи обраховується шляхом її додавання 20979 грн+2588грн..=23567 грн.

Стаття 74 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Частина 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В ході розгляду справи представник відповідач вказував, що за домовленістю з ОСОБА_7 вона отримувала заробітну плату раз на місяць за місцем роботи. Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомила суду, що облік виплати коштів в рахунок заробітної плати вівся у зошиті, оригінал якого надано в судовому засіданні, а потім надсилались відомості за декілька місяців про виплату заробітної плати, у яких працівники розписувались про отриману заробітну плату. Свідок також вказувала, що саме вона як старший касир проводила виплату заробітної плати позивачу, в тому числі за період з березня по жовтень 2018 року. Однак, позивач скориставшись недолугістю ведення бухгалтерського обліку пред`явила вимоги саме за той період, протягом якого працівники не розписались у відомостях, хоча кошти отримувала.

Суд не вважає належним та допустимим доказом виплату заробітної плати надані суду зошити, так як вони не містить інформації про отримані кошти ОСОБА_7 саме як заробітку плату та її підписи із зазначенням дати. Інформація яка міститься у вказаному доказі не відповідає відомостям про нарахування та виплату заробітної плати, які подавав відповідач до фіксальних органів. Інших доказів, які б підтверджували фактичні дані про виплату найнятому працівнику заробітної плати відповідачем не надано, хоча саме на відповідача, відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України, покладено обов`язок доведення правомірності оплати праці найнятого працівника.

Частина 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» передбачає, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Положеннями ст. 23 вказаного закону визначено, що заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України. Виплата заробітної плати у формі боргових зобов`язань і розписок або у будь-якій іншій формі забороняється. Заробітна плата може виплачуватися банківськими чеками у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України.

Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_7 про стягнення заробітної плати за період з 01 березня 2018 року по 26 жовтня 2018 року в сумі 23567 грн.

Так як позовні вимоги ОСОБА_8 задоволені на 79,1 % і вона була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. (704,80 грн. 79,1% = 557,5 грн.)

В ході нового судового розгляду справи по суті, суд не вбачає зміни підстав та розміру морального відшкодування позивачу в наслідок порушення її прав на своєчасну виплату заробітної плати.

Керуючись ст.ст. 13, 206, 263, 265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 , (адреса: АДРЕСА_1 ), РНОКПП- НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 ,(адреса: АДРЕСА_2 ), РНОКПП - НОМЕР_2 , в рахунок заборгованості по заробітній платі - 23567 грн (двадцять три тисячі п`ятсот шістдесят сім гривень) та в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди - 3 723 грн. (три тисячі сімсот двадцять три гривні 00 копійок).

Стягнути з фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 , (адреса: АДРЕСА_1 ), РНОКПП- НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 ,(адреса: АДРЕСА_2 ), РНОКПП - НОМЕР_2 , судові витрати в розмірі 352,40 грн. (триста п`ятдесят дві гривні 40 копійок).

Стягнути з фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 , (адреса: АДРЕСА_1 ), РНОКПП- НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в розмірі 352 грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано

Повний текст рішення виготовлений 07.10.2019

Суддя : О.А. Городівський