Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 667/7754/14-ц

провадження № 61-26042 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В.В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»;

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5;

представник відповідачів - ОСОБА_6;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 03 лютого 2015 року у складі судді Скорик С. А. та рішення апеляційного суду Херсонської області від 08 травня 2015 року у складі колегії суддів: Цуканової І. В., Вейтас І. В., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 10 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за яким банк надав відповідачу кредит у сумі 55 тис. доларів США зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом та кінцевою датою повернення 10 липня 2038 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, відповідно до якого остання узяла на себе солідарну відповідальність із позичальником за виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ ФК «Вектор Плюс») укладено договір факторингу, згідно з яким банк відступив свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, у тому числі щодо відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

Того ж дня між ТОВ ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, згідно з яким банк відступив останньому свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, у тому числі щодо відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

Унаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора за договором від 10 липня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4

У зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору станом на 01 серпня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 1 387 241,15 грн, з яких: заборгованість за кредитом -657 980,40 грн (еквівалентно 55 тис. доларів США), заборгованість по відсотках - 553 255,64 грн (еквівалентно 46 246,15 доларів США), пеня -176 005,11 грн (еквівалентно 14 712,11 доларів США).

Ураховуючи викладене, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило суд стягнути солідарно зі ОСОБА_4, ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 387 241,15 грн, а також судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 03 лютого 2015 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість у розмірі 1 387 241,15 грн, вирішено питання про розподіл судових витрат. В частині задоволення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_5, відмовлено.

Задовольняючи частково позов ТОВ «Кредитні ініціативи», суд першої інстанції вважав установленим та доведеним факт існування заборгованості ОСОБА_4 перед банком у розмірі, зазначеному у позовній заяві. Посилаючись на частину першу, четверту статті 559 ЦК України, а також враховуючи те, що позивачем не надано жодних доказів того, що поручитель ОСОБА_5 повідомлялась банком про збільшення процентної ставки за кредитом та надала згоду на збільшення обсягу своєї відповідальності, а також доказів того, що банк, як кредитор, протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання пред'являв вимоги до поручителя, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог щодо солідарного стягнення грошової заборгованості з поручителя ОСОБА_5

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 08 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 03 лютого 2015 року в частині стягнення зі ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості у розмірі 1 387 241,15 грн та судового збору у розмірі 3 654 грн скасовано та ухвалено нове рішення у цій частині, яким у задоволенні вказаних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що заочним рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 02 грудня 2013 року у справі № 667/8719/13 за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості у сумі 126 793,46 доларів США, що еквівалентно 1 013 460,13 грн, яка виникла станом на 01 травня 2013 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним 10 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_4, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів.

За виконавчим листом, виданим на підставі вказаного рішення суду, відділом державної виконавчої служби Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні 24 липня 2014 року відкрито виконавче провадження (а.с. 101-102,103,104).

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що розмір заборгованості у даній справі, визначений станом на 01 серпня 2014 року, включає в себе заборгованість станом на 01 травня 2013 року, визначену заочним рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 02 грудня 2013 року у справі № 667/8719/13ц, на погашення якої звернуто стягнення за предмет іпотеки, а тому має місце фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.

Посилаючись на те, що чинне законодавство (стаття 39 Закону «Про іпотеку») та роз'яснення, викладені у пункті 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення суми боргу, непокритого іпотечним майном, повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому заявлені позивачем вимоги про стягнення кредитної заборгованості зі ОСОБА_4 до виконання судового рішення про звернення стягнення на належне боржнику іпотечне майно та визначення остаточної суми боргу, непокритої від реалізації такого майна, є передчасними та задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляду до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 667/7754/14-ц із Комсомольського районного суду м. Херсона.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив, а ОСОБА_5 не надала копії додаткової угоди, яка передбачала підвищення процентної ставки без згоди поручителя. Крім того, товариство зазначило, що підвищення процентної ставки за кредитним договором відбулося з 02 вересня 2008 року, тобто до набрання чинності 10 січня 2009 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Зазначало, висновки суду першої інстанції про те, що поручитель ОСОБА_5 не повідомлялась банком про збільшення процентної ставки, є помилковими, оскільки на стадії досудового врегулювання спору відповідачам були направлені вимоги про дострокове виконання грошових зобов'язань та надані суду докази відправлення таких вимог та отримання їх відповідачами. Вказувало, що відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції не врахував пункт 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно якого задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Також суд апеляційної інстанції не звернув уваги на пункт 17 вказаної постанови, в якому зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 10 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит в сумі 55 тис. доларів США строком до 10 липня 2038 року зі сплатою процентів за користуванням кредитом в сумі, строки та на умовах, передбачених кредитним договором (а.с. 9-12, 173-176).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, відповідно до якого остання узяла на себе солідарну відповідальність із позичальником за виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором (а.с. 18).

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, згідно з яким банк відступив свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, у тому числі щодо відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с. 21-34).

Того ж дня між ТОВ ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, згідно з яким банк відступив останньому свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, у тому числі щодо відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с. 35-43).

Унаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора за договором від 10 липня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4

Із розрахунку заборгованості судом першої інстанції встановлено, що станом на 01 серпня 2014 року ОСОБА_4 має заборгованість у розмірі 1 387 241,15 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 657 980,40 грн (еквівалентно 55 тис. доларів США), заборгованість по відсотках - 553 255,64 грн (еквівалентно 46 246,15 доларів США), пеня - 176 005,11 грн (еквівалентно 14 712,11 доларів США).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ТОВ «Кредитні ініціативи» зверталося до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_4 Заочним рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 02 грудня 2013 року звернуто стягнення на належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 126 793,46 доларів США, що еквівалентно 1 013 460,13 грн, яка виникла станом на 01 травня 2013 року (а.с. 101-102).

Даних про виконання вказаного судового рішення матеріали справи не містять.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ТОВ «Кредитні ініціативи» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільногозаконодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У пункті 3.9. кредитного договору передбачено, що при порушенні умов, передбачених пунктом 5.1.8. цього договору, та/або у випадках, в яких чинним законодавством України (в тому числі у випадках, передбачених Законом України «Про іпотеку,») передбачено право дострокової вимоги виконання зобов'язань, забезпечених іпотекою, та/або якщо позичальник порушує строки платежів, встановлені пунктом 3.1. цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення зобов'язання в порядку, передбаченому цим пунктом договору.

Вимога про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування ним направляється позичальникові у порядку, передбаченому пунктом 3.10. цього договору.

Відповідно до пункту 3.10. у випадках порушення умов пунктів 3.8. та/або 3.9. та/або пункту 6.1.2. цього договору та/або умов іпотечного договору, що укладається між банком та позичальником у відповідності до пункту 2.1. цього договору, вимога про виконання порушеного зобов'язання направляється банком позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, зазначеною в реквізитах цього договору. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище тридцятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні листа з повідомленням про вручення або дата, зазначена в повідомленні, яке отримане позичальником особисто у банку.

Відповідно до пункту 6.1.3. кредитного договору, у порушення позичальником своїх зобов'язань за цим договором, у т.ч. у випадку невиконання позичальником умов пункту 3.8. та/або 3.9. та/або 6.1.2. цього договору, банк має право без отримання додаткової письмової згоди позичальника звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом за власним вибором банку, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов іпотечного договору.

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк ТОВ «Кредитні ініціативи» використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд першої інстанції, який задовольнив позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи».

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Суд касаційної інстанції вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунокзабезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

З огляду на зазначене можна зробити такі висновки.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц, провадження № 14-154 цс 18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі укладеного кредитного договору від 10 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4, останній отримав кредит в сумі 55 тис. доларів США строком до 10 липня 2038 року зі сплатою процентів за користуванням кредитом в сумі, строки та на умовах, передбачених кредитним договором.

З наданого банком розрахунку вбачається, що станом на 01 серпня 2014 року ОСОБА_4 має заборгованість на загальну суму 1 387 241,15 грн.

Ухвалюючи рішення про стягнення зі ОСОБА_4 суми кредитної заборгованості, суд першої інстанції вважав установленим та доведеним факт існування заборгованості відповідача перед банком у визначеному банком розмірі.

Встановивши, що заочним рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 02 грудня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 тавідмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» з підстав передчасності заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 264, 367, 382 ЦПК України, вищевказаних правових норм не врахував, не з'ясував чи виконано рішення про звернення стягнення на належне боржнику іпотечне майно, яка сума боргу та за якими платежами зарахована на погашення кредитної заборгованості у разі його виконання, не перевірив, чи залишилась сума боргу та у якому розмірі після реалізації такого майна, отже, не з'ясував розміру заборгованості за кредитним договором, не перевірив періоду за який вона нарахована, а також не встановив періоду нарахованих ОСОБА_4 процентів за користування кредитними коштами, з урахуванням переривання строку позовної давності шляхом пред'явлення позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 667/8719/13).

Загальними вимогами процесуального права визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

За таких обставин оскаржуване у касаційному порядку рішення суду апеляційної інстанцій вважати законними і обґрунтованими не можна.

Згідно з пунктами 1, 2, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Щодо судових витрат

Підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 08 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н.Ю. Сакара

С.Ф. Хопта

В. В. Шипович