печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року суддя Печерського районного суду м. Києва Ільєва Т.Г., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

23.07.2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Так, в обґрунтування зазначеної заяви ОСОБА_1 зазначає, що 01 червня 2017 року між ОСОБА_2 , як власником житлового будинку та ОСОБА_1 було укладено Договір оренди, відповідно до умов якого Відповідач передав в оренду позивачу житловий будинок загальною площею 216, 5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Станом на момент передачі в оренду будинок потребував оздоблювального ремонту, у зв`язку з чим, Сторони домовились, що позивач за власний рахунок здійснить всі необхідні ремонті роботи та поліпшення, при чому відповідач, як орендодавець зобов`язувався компенсувати Позивачу вартість всіх здійсненних ним невіддільних поліпшень.

08 червня 2017 року відповідач передав, а позивач прийняв будинок, що підтверджується Актом приймання-передачі.

Після прийняття Будинку в оренду, відповідно до взаємних домовленостей між позивачем та відповідачем, позивач розпочав проведення ремонтно-оздоблювальних робіт в Будинку. Здійснення всіх ремонтних робіт та їх вартість була погоджена позивачем з відповідачем.

По завершенню ремонтних та здійснених позивачем поліпшень, відповідач передав в оренду позивачу будинок із здійсненними поліпшеннями в користування (оренду), що підтверджується Актом приймання-передачі від 15 листопада 2018 року.

Протягом всього строку оренди позивач належним чином виконував свої зобов`язання за Договором.

01 червня 2019 року орендні правовідносини між позивачем та відповідачем було припинено. Позивач повернув орендоване майно відповідачу з усіма здійсненими ним поліпшеннями.

Відповідно до п. 6.4. Договору після закінчення строку дії договору оренди вартість усіх поліпшень будинку, зроблених орендарем за письмовою згодою орендодавця, повинна бути відшкодована орендарю у повному обсязі, з урахуванням нормального зносу таких поліпшень за відповідний період оренди.

Позивачем в період дії Договору оренди було здійснено поліпшень на загальну суму 177 990, оо грн. Вказані поліпшення здійснені позивачем після отримання письмової згоди від відповідача.

Втім, не зважаючи на умови Договору оренди та норми цивільного законодавства України, станом на сьогоднішній день відповідач так і не відшкодував позивачу вартість здійснених ним невіддільних поліпшень на загальну суму 177 990, 00 грн., у зв`язку з чим, станом на сьогоднішній день у відповідача перед позивачем існує непогашена заборгованість в розмірі 177 990, 00 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач змушений звернутись до суду із позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості в розмірі 177 990, 00 грн.

Оскільки, відповідач добровільно не відшкодував позивачу вартість погоджених невіддільних поліпшень, здійснених позивачем в орендованому будинку, який належить відповідачу на загальну суму 177 990, 00 грн.

01 червня 2019 року орендні правовідносини між сторонами припинились, позивач повернув відповідачу орендоване майно в належному стані, яке було прийнято відповідачем без зауважень. Втім після припинення орендних правовідносин та повернення майна, відповідач свого зобов`язання щодо відшкодування здійснених позивачем поліпшень не виконав.

Так, позивач посилається те, що у відповідача виникли певні фінансові труднощі, у зв`язку з чим відповідач і припинив орендні правовідносини з позивачем та має намір відчужити вказаний будинок на користь третіх осіб. Право власності відповідача на будинок підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 , видане 07.09.2010 року виконавчим комітетом Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Таким чином, відчуження належного на праві власності відповідачу майна на користь третіх осіб матиме наслідком неможливості фактичного виконання рішення суду, в разі задоволення позовних вимог та відновлення порушених прав позивача.

Підставою вважати, що відповідачем вживаються заходи направлені на відчуження будиноку є дані з сайту оголошень «DОМ.RIА» відповідно до яких відповідачем було розмішено оголошення про продаж будинку. Ідентифікацію будинку, яка пропонується до продажу та будинку відповідача можна здійснити за тотожністю адрес, тотожністю площі будинку та його опису.

Таким чином, сстаном на сьогоднішній день, вживаються активні дії направлені на відчуження своєї власності, в тому числі будинку з метою ухилення від стягнення суми боргу в примусовому порядку, які в майбутньому можуть призвести до неможливості виконання рішення суду та відновлення порушених прав позивача.

Позивач, вважає, що достатнім заходом для забезпечення позову у спірних правовідносинах, що забезпечить виконання рішення суду в майбутньому є накладення арешту на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 882, і кв.м.

Щодо зустрічного забезпечення позивач вважає, що обраний спосіб забезпечення позову не спричинить не відновлюваної шкоди відповідачу, не обмежить відповідача у користуванні будинком, в тому числі передачі його в оренду, а відчуження об`єкта нерухомості, може призвести до неможливості примусового виконання рішення суду, таким чином вважає, що відсутні підстави для зустрічного забезпечення.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може суттєво ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

З точки зору закону, значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову (п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» ).

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Як передбачено положеннями ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Види забезпечення позову визначені положеннями ст. 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи відповідне рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК Українизабезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Враховуючи зазначене, дослідивши матеріали заяви, суд вбачає, що зі змісту заяви про забезпечення позову, реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду про задоволення позову про стягнення коштів є не обґрунтованим також не наведено обґрунтування про співмірність заявлених вимог способу забезпечення позову, так як в заяві зазначено, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 177 990, 00 грн., а вартість нерухомого майна, як вбачається з наданих матеріалів становить 150 000,00 доларів США, що однозначно є неспівмірним по відношенню до майбутніх вимог позивача.

Доводи позивача, в обґрунтування забезпечення позову, ґрунтуються лише на його припущеннях, у заяві про забезпечення позову відсутні пропозиції щодо зустрічного забезпечення, хоча заявлено вимогу про накладення арешту на нерухоме майно, щодо якого станом на день подачі заяви не стоїть спір. Також, з врахуванням зазначених обставин, на думку суду, забезпечення даного позову може потягнути негативні правові та інші наслідки до відповідача, які можуть обмежити його право власності в розумінні ст. 317 ЦК України.

У відповідності ст. 321 УЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки заява про забезпечення позову не містить обґрунтування, як саме незастосування забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду, та не вказано правових підстав для забезпечення зазначеної заяви та майбутнього позову, шляхом накладення арешту на майно відповідача, не обґрунтовано саме такого способу забезпечення позовних вимог у спорі про стягнення заборгованості, та відсутні пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Керуючись ст. ст. 151, 153, 352-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвалу про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Т.Г. Ільєва