КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/8910/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Батрин О.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Ігнатченко Н.В.,

при секретарі Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року у складі судді Батрин О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення недорахованої та недоплаченої заробітної плати, зобов`язання скасувати запис в трудовій книжці та внести всі відомості в трудову книжку, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом про стягнення недорахованої та недоплаченої заробітної плати, зобов`язання скасувати запис в трудовій книжці та внести всі відомості в трудову книжку, який обґрунтовував тим, що наказом ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» №48/3к від 17.02.2015 року його звільнено з посади заступника начальника відділення 1400 ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» за п.1 ст.40 КЗпП України.

Зазначав, що при звільненні з ним не проведено остаточний розрахунок, зокрема, йому не виплачено заробітну плату за відпрацьовані 74 дні за період від 07 травня 2014 року до 17 лютого 2015 року з урахуванням індексації у розмірі 38 017 грн. 48 коп., які просив стягнути з відповідача.

У квітні 2016 року представник відповідача подав письмові заперечення на позов, в яких зазначав, що з позивачем при звільнені проведено остаточний розрахунок та виплачено заробітну плату. Довідка, на яку посилається позивач як на підставу для нарахування недоплаченої заробітної плати, - №70 від 30.12.2015 року наказом Голови правління ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» від 15.03.2016 року №48/1 скасована, як видана помилково, оскільки розрахунок заробітної плати позивачу здійснювався за алгоритмом розрахунку середньої заробітної плати за вагітністю та пологами (т.1, а.с.42-44)

Тому відповідач вважав коректним розрахунок заробітної плати позивача за довідкою №25 від 09.07.2015 року. Також вказав, що нарахування заробітної плати ОСОБА_1 були проведені відповідно до табелів робочого часу з урахуванням коефіцієнту завантаженості та можливого скороченого робочого тижня відповідно до заяви позивача від 12.05.2014 року.

16 листопада 2017 року за клопотанням представник позивача - ОСОБА_3 залучено в якості третьої особи на стороні відповідача в.о. голови правління ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» ОСОБА_2 (т.2 а.с.102, 120-121).

07 грудня 2018 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на його користь недораховану та недоплачену заробітну плату у розмірі 102 357 грн. 14 коп. за період від 07 травня 2014 року до 30 квітня 2015 року; зобов`язати відповідача скасувати невірний запис в трудовій книжці від 17.02.2015 року та внести всі записи про роботу та нагороди, внесені в трудову книжку за час роботи на підприємстві, засвідчити підписом чинного керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів та зобов`язати відповідача видати довідку про роботу із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати (т.3 а.с.1-4).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів», третя особа ОСОБА_2 , про зобов`язання видати довідку про роботу закрито.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено порушення трудового законодавства та законних прав позивача.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 від 07 травня 2014 року працював на посаді заступника начальника відділення 1400 ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» (т.1 а.с.101).

Наказом ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» №48/3к від 17.02.2015 позивача звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (т.2, а.с.39).

Не погоджуючись з підставами звільнення позивач оскаржив до суду наказ про звільнення, вважаючи необхідним поновити його на посаді.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року у справі №759/4393/15-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів», третя особа: голова правління ПАТ «НДІ ЕМП» Саруханян А.А., про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено і ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року залишено без змін (т.1 а.с.223-228, 229-237).

Оспорюючи своє звільнення під час розгляду вказаної справи, позивач мав можливість заявити вимоги про виплату йому недорахованої заробітної плати відповідно до уточненої позовної заяви, проте цього не зробив.

Крім цього, вказаним судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 була видана належним чином оформлена трудова книжка та копія наказу про звільнення, а також були виплачені всі належні до розрахунку кошти (абз.4 арк.3 рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2015 року, абз.6 арк.2 ухвали Апеляційного суду м.Києва від 4 лютого 2016 року) (т.1 а.с.223-237).

За ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Враховуючи, що при розгляді справи №2759/4393/15-ц встановлені факти та обставини щодо виплати позивачу всіх належних до розрахунку коштів, то суд вірно вважав, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення недорахованої та невиплаченої заробітної плати були теж відсутніми.

Твердження позивача про те, що йому не виплачено заробітну плату за 74 робочі від 07 травня 2014 року до 17 лютого 2015 року спростовуються тим, що на підприємстві здійснювався облік робочих днів, зокрема і позивача, за які нараховувалася та виплачувалася заробітна плата відповідно до табелів обліку робочого часу (т.2, а.с.91-101).

Додатково відпрацьовані дні позивачу оплачувались на підставі службових записок та наказів про оплату додатково відпрацьованих днів, що відповідає табелям обліку робочого часу (т.2, а.с.78-88).

Довідка, на яку посилається позивач як на підставу для нарахування недоплаченої заробітної плати, - №70 від 30 грудня 2015 року (т.1 а.с.4) наказом Голови правління ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» від 15.03.2016 року №48/1 скасована, як видана помилково, так як розрахунок заробітної плати позивачу здійснювався за алгоритмом розрахунку середньої заробітної плати за вагітністю та пологам (т.1 а.с.45).

Відповідач вважав, що коректним є розрахунок заробітної плати позивача за довідкою №25 від 9.07.2015 року (т.1, а.с.46).

При тому, у вказаних довідках міститься однакова інформація щодо нарахування заробітної плати позивачу.

Відрізняються вказані довідки лише з приводу обрахування середньоденної заробітної плати, що має значення для здійснення нарахування компенсації за відпустки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахування інших виплат відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Позивач зазначав, що йому не проведено виплату заробітної плати, яка підлягала виплаті при звільненні з урахуванням саме довідки №70 від 30.12.2015 року.

Проте, в якому розмірі була виплачена заробітна плата позивачу при звільненні матеріали справи не містять і тому суд не міг перевірити правильність здійснення виплати заробітної плати позивачу при його звільненні.

Крім того, обидві наявні довідки про розрахунок середньоденної заробітної плати позивача видані після його звільнення з роботи.

Також позивач вказував, що нарахування заробітної плати були проведені неправомірно відповідно до табелів робочого часу з урахуванням коефіцієнту завантаженості та можливого скороченого робочого тижня відповідно до заяви позивача від 12.05.2014 року, з чим теж вірно не погодився суд першої інстанції.

Згідно зі ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

На підставі положень ст.ст.3-1, 14 Закону України «Про оплату праці», ст.95 КЗпП України здійснення оплати праці можливе нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, тобто не нижче мінімальної заробітної плати та може застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців.

З матеріалів справи вбачається, та вказане не заперечується сторонами, що в ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» мали місце фінансові труднощі, що призвело в подальшому до звільнення, зокрема позивача за скороченням чисельності працівників.

Відповідно до наказів встановлювались коефіцієнти завантаження для працівників ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів», зокрема для ОСОБА_1 , на липень 2014 року - 0,8, на серпень 2014 року - 0,6, на вересень 2014 року - 0,6, на жовтень 2014 року - 0,6, на листопад 2014 року - 0,6 (т.1 а.с.129-144), які застосовувались для нарахування та виплати заробітної плати.

Крім того, про нарахування та виплату заробітної плати з урахуванням коефіцієнту завантаженості та можливого скорочення робочого тижня ОСОБА_1 не заперечував, про що написав відповідну заяву 12 травня 2014 року (т.1. а.с.146), і у зв`язку з чим заробітна плата виплачувалася з урахуванням вказаних коефіцієнтів завантаження.

Отже, нарахування заробітної плати з меншим коефіцієнтом завантаження для позивача, що не було нижчим за розмір мінімальної заробітної плати та строком до 6 місяців, відповідає наведеним положенням законодавства.

Суд прийшов до правильного висновку, що доводи позивача в тому, що підпис у заяві від 12 травня 2014 року про згоду здійснити нарахування та виплату заробітної плати з урахуванням коефіцієнту завантаженості та можливого скорочення робочого тижня не його є безпідставними, так як з вказаного питання за клопотанням позивача у справі призначалася судова почеркознавча експертиза, котра не була проведена у зв`язку з її неоплатою ним та ненаданням додаткових матеріалів (т.1 а.с.179, 198, 204).

Як вбачається з наказу №99 від 19 грудня 2014 року, ним від 1 березня 2014 року внесено зміни до штатного розкладу, відповідно до якого за посадою позивача заступника начальника відділення 1400 визначено посадовий оклад у розмірі 4 200 грн. (т.2 а.с.35).

З врахуванням викладеного до задоволення не підлягали вимоги позивача про стягнення невиплаченої заробітної плати відповідно до його займаної посади від 07.05.2014 року з розрахунку 4 500 грн. на місяць, як передбачено наказом про прийняття його на роботу (т.2 а.с.38).

Щодо доводів позивача про нарахування йому заробітної плати від 1.07.2014 року з розрахунку 6000 грн. на місяць, то вони до задоволення теж не підлягали у зв`язку з відсутністю даних у справі, які б встановлювали вказаний розмір зарплати на місяць.

Суд вірно вважав, що вимоги позивача про стягнення заробітної плати за виконання обов`язків директора з економіки від 08.08.2014 року з розрахунку 6 500 грн. на місяць до задоволення не підлягали, оскільки суду не було надано відповідних наказів та інших доказів про виконання ОСОБА_1 обов`язків директора з економіки від 8.08.2014 року, а згідно з наказом №43к від 06.11.2014 року - від 06.11.2014 року покладено на позивача обов`язки директора з економіки без виплати різниці в окладах (т.1 а.с.234).

Доводи позивача про необхідність оплати йому виконання обов`язків голови правління від 26.11.2014 року до 30.04.2015 року з розрахунку 12 500 грн. на місяць до задоволення не підлягають, оскільки відповідно до наказу №74 від 26.11.2014 року на ОСОБА_1 було покладено виконання обов`язків в.о. голови Правління (т.1 а.с.233) і будь-яких даних щодо розміру посадового окладу голови Правління, у тому числі, на суму 12 500 грн., матеріали справи не містять.

Суд прийшов до правильного висновку, що твердження позивача про необхідність здійснити йому нарахування індексації на заробітну плату відповідно до положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» до задоволення не підлягали, так як рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2015 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 4 лютого 2016 року, встановлено, що ОСОБА_1 були виплачені всі належні до розрахунку кошти.

Також, відповідно до листа Головного управління держпраці у Київській області від 12 квітня 2016 року встановлено, що в порушення вимог ст.115 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата працівникам підприємства не виплачується регулярно, не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Всупереч ст.97 КЗпП України при заборгованості із заробітної плати підприємством здійснювалися інші платежі, у зв`язку з чим відносно керівників ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» складено протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.41, 188-6 КУпАП та матеріали перевірки направлені до УП Святошинського району ГУ НП в місті Києві для вжиття заходів реагування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.175 КК України (т.2 а.с.181-183).

Вищевказане підтверджується також і актом перевірки (т.3 а.с.10-15).

Таким чином, порушення трудового законодавства, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, Головним управлінням держпраці у Київській області теж не встановлені.

Отже, з урахуванням викладеного позовні вимоги про стягнення недоплаченої заробітної плави до задоволення не підлягали.

Крім того. суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов`язання скасувати невірний запис в трудовій книжці від 17.02.2015 року щодо звільнення позивача з посади, оскільки така вимога є похідною від вимоги про поновлення на посаді. Проте, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року, у задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на посаді відмовлено та надано оцінку законності проведення звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Також суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про внесення всіх записів про роботу та нагороди до трудової книжки, оскільки будь-яких доказів того, що позивач звертався з відповідними заявами до відповідача суду не надано і рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 липня 2015 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 4 лютого 2016 року, встановлено обставини щодо видачі ОСОБА_1 належним чином оформленої трудової книжки про звільнення.

Згідно зі ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч.ч.1-3 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищенаведене та оскільки судом не встановлено порушення трудового законодавства та законних прав позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: