Єдиний унікальний номер судової справи 480/611/19
Провадження №22-ц/812/1687/19
Категорія 27 Доповідач суду апеляційної інстанції - Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

03 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

без участі учасників справи належним чином повідомлених про час і місце судового засідання,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17 липня 2019 року, ухвалене о 9 год. 20 хв. під головуванням судді Терентьєва Г.В. в приміщенні суду в м. Миколаєві, за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

08 квітня 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», (далі - Банк або АТ КБ «Приватбанк»), подало до суду зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

01 листопада 2016 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків на суму залишку заборгованості.

Своїм підписом на анкеті-заяві ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 17 березня 2019 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 11 934 грн. 55 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 0,00 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту - 661 грн. 24 коп., заборгованості за нарахованими відсотками - 0,00 грн., пені за прострочене зобов`язання - 7 578 грн. 81 коп., пені за несвоєчасність сплати боргу на сумі від 100 грн. - 2 650 грн. 00 коп. та штрафів в сумі 500 грн. (фіксована частина) і 544 грн. 50 коп. (процентна складова).

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17 липня 2019 року у задоволенні позову Банку відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами узгодженості з відповідачем тих умов, про які вважав узгодженими банк, а тому вважав, що банк має право на повернення фактично отриманої позичальником суми кредитних коштів. Виходячи з розрахунку заборгованості, суд дійшов висновку, що оскільки відповідачем отримано кредит в розмірі 500 грн.,

-2-

погашено - 990 грн. 72 коп., заборгованість за тілом кредиту становить 0,00 грн., тому відповідач виконав в повному обсязі взяті на себе зобов`язання та повернув кредит у повному обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неналежну оцінку наданих доказів, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу банку, відповідачем не подано. Згідно відмітки у поштовому повідомлені Укрпошти від 27 вересня 2019 року відповідач за адресою місця проживання, що зареєстроване у встановленому законом порядку, не проживає. Зазначене відповідно до приписів пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України дає підстави вважати днем вручення судової повістки відповідачу про виклик у судове засідання на 03 жовтня 2019 року - 27 жовтня 2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

-3-

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення

-4-

частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Ст.ст. 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 01 листопада 2016 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника, підписання якої належним чином не спростовано, довідкою банку про надання кредитної картки відповідачу зі строком дії до травня 2020 року та випискою по рахунку про отримання відповідачем кредитного ліміта 500 грн. (а.с.7,61-62,65).

За розрахунком банку станом на 17 березня 2019 року загальна заборгованість за кредитним договором становить у сумі 11 934 грн. 55 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 0,00 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту - 661 грн. 24 коп., заборгованості за нарахованими відсотками - 0,00 грн., пені за прострочене зобов`язання -7 578 грн. 81 коп., пені за несвоєчасність сплати боргу на сумі від 100 грн. - 2 650 грн. 00 коп. та штрафів в сумі 500 грн. (фіксована частина) і 544 грн. 50 коп. (процентна складова).

Як слідує із заяви позичальника, процентна ставка, нарахування пені та штрафів не зазначено. Тарифи з обслуговування карти «Універсальна» та Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості, ОСОБА_1 не підписувалися, а отже не погоджувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 01 листопада 2016 року шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За вказаних обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, у Банку, на думку колегії суддів, є право на стягнення тільки суми кредиту, що правильно констатував суд першої інстанції. Вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення неустойки задоволенню не підлягають, бо недоведені належними доказами.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Колегія суддів не погоджується з висновком районного суду про відсутність підстав для задоволення позову Банку у повному обсязі через відсутність доказів наявної заборгованості за тілом кредиту, оскільки спростовується доказами, наявними у матеріалах справи. Так, згідно з розрахунком заборгованості та виписки за рахунком за період з 01 серпня 2014 року по 01 травня 2019 року за кредитним договором утворилася заборгованість за тілом кредиту у сумі 492 грн. 38 коп. (03 листопада 2016 року встановлено кредитний ліміт 500 грн., того ж дня отримано кредитних коштів разом 492 грн. 36 коп.; 05 листопада 2016 року поповнено позичальником готівкою своєї карти в терміналі

-5-

самообслуговування на 503 грн.; в період з 06 листопада 2016 року по 07 листопада 2016 року отримано 498 грн. 36 коп. кредиту, 29 листопада 2016 рок переведено коштів на карту 1 500 грн., за період з 29 листопада 2016 року по 09 грудня 2016 року всього кредит використано на суму 492 грн. 38 коп.).

З урахуванням викладеного, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку у вигляді заборгованості за тілом кредиту у сумі 492 грн. 38 коп.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статті 1048 ЦК України позивач не пред`явив. У розрахунку заборгованості банку взагалі відсутня заборгованість позичальника за нарахованими відсотками. Тому посилання в апеляційній скарзі та наданих письмових поясненнях на положення ст. 1048 ЦК України як підстави нарахування процентів не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд оскарженим рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще й наносить шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому - порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

За такого, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону

-6-

№ 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Зокрема, щодо платності кредиту.

Оскільки рішення суду скасоване, а позов Банку задоволено на 4,13%, то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції підлягає стягненню судовий збір у сумі 198 грн. 34 коп.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 01 листопада 2016 року у сумі 492 (чотириста дев`яносто дві) грн. 38 коп. та судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції у сумі 198 грн. 34 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді Л.М. Прокопчук

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2019 року.