Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 761/9646/16-ц

провадження № 61-33323св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року в складі судді Гуменюк А. І. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Поливач Л. Д.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

01 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 жовтня 1991 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 і перебувала з ним у шлюбі до 30 жовтня 2003 року. Під час шлюбу ними придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 32,5 кв. м, жилою площею 16,6 кв. м на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 грудня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловою М. А. Право власності на дану квартиру за ОСОБА_2 зареєстроване 27 грудня 1999 року за № 6575. Позивач вважає, що оскільки квартира була придбана в період шлюбу, вона є спільним майном подружжя. Шлюб позивача з ОСОБА_2 розірвано 30 жовтня 2003 року. Питання про поділ спільного майна подружжя не ставилось, спору щодо спільної сумісної власності не було, а отже, після розірвання шлюбу вона та ОСОБА_2 продовжували бути співвласниками вказаної квартири. 11 листопада 2003 року ОСОБА_2 зареєстрував уклав шлюб з ОСОБА_3 Оскільки після розлучення у позивача і ОСОБА_2 утворились нові сім`ї, вони тривалий час не спілкувалися між собою. У січні 2016 року вона вирішила поділити спільне із ОСОБА_2 майно та звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петріцької А. П. за консультацією щодо укладення договору поділу майна подружжя. Проте нотаріус повідомила їй, що зазначена квартира вже не є спільною власністю подружжя, оскільки належить ОСОБА_3 , а саме 10 жовтня 2003 року ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 , продала ОСОБА_3 спірну квартиру, уклавши договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В. В. Про зазначений правочин позивач нічого не знала, згоди на продаж квартири вона не надавала, гроші від продажу спільної квартири їй не передавалися.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В. В., реєстраційний номер 7948, з моменту його вчинення 10 жовтня 2003 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки договір купівлі-продажу квартири згідно з вимогами чинного на час укладення спірного договору законодавства, підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню, згода позивача як співвласника квартири АДРЕСА_1 щодо продажу вказаної квартири повинна була бути висловлена в письмовій формі. Дана вимога при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2003 року виконана не була. Позовну давність позивач не пропустила, оскільки довідалась про укладення оспорюваного договору купівлі-продажу лише 17 січня 2016 року, коли звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петріцької А. П. за послугами правового характеру з питання поділу майна подружжя.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що договір купівлі-продажу квартири підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що згода позивача як співвласника спірної квартири, щодо продажу вказаної квартири повинна була бути висловлена в письмовій формі, чого сторони при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2003 року не зробили. Встановивши, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2003 року, сторонами договору не було дотримано вимог чинного на той час законодавства щодо обов`язкової письмової згоди другого з подружжя на відчуження майна, що було придбано за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання зазначеного договору купівлі-продажу недійсним. Позивач про факт укладення вказаного договору дізналася лише 17 січня 2016 року, коли звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петріцької А. П. за послугами правового характеру з питання поділу майна подружжя, що підтверджується відповідною довідкою, тому позовна давність позивачем не пропущена.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_3 , не погодившись з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року, подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції

20 жовтня 2017 року ухвалою ВССУ відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3

29 листопада 2017 року ОСОБА_5 подала заяву про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_3

30 листопада 2017 року ухвалою ВССУ відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 20 вересня.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 750/9204/16-ц і матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не довела того, що спірна квартира була об`єктом спільної сумісної власності, тобто придбана за кошти подружжя. Під час укладення договору купівлі-продажу продавець запевнив, що квартира належить лише йому на праві власності та не була придбана у шлюбі. Відсутні докази того, що позивачу не було відомо впродовж тривалого строку про укладення оспорюваного договору. Позивач мала довідатися про оспорюваний договір купівлі-продажу під час розірвання шлюбу у 2003 році. ОСОБА_3 вважає, що у разі, якщо б така квартира належала подружжю, то на користь другого з подружжя мала б бути стягнута грошова компенсація вартості половини квартири. ОСОБА_3 вважає, що продавець під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу діяв недобросовісно. ОСОБА_3 не знала про перебування продавця у шлюбі, оскільки відповідного штампу у його паспорті не було, крім того, продавець до укладення договору купівлі-продажу повідомив про те, що шлюб між ним і його дружиною розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва 14 лютого 2003 року. Те, що ОСОБА_3 під час укладення договору купівлі-продажу квартири діяла недобросовісно, не підтверджено будь-якими доказами. ОСОБА_1 заперечує факт знайомства з продавцем на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, під час роботи у одному з ним банку вони не знали один одного, а протилежні твердження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не відповідають дійсності та не підтверджуються доказами. Судами не були заслухані особисті пояснення третьої особи, яка на підставі довіреності укладала оспорюваний договір купівлі-продажу та могла б повідомити суду інформацію про дійсні наміри продавця.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 жовтня 1991 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 5064 та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених м. Києва. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові « ОСОБА_2 », дружині « ОСОБА_2 ».

15 грудня 1999 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловою М. А. та зареєстрований в реєстрі за № 2371, за умовами якого продавець продав, а покупець купив квартиру АДРЕСА_1 .

10 жовтня 2003 року між ОСОБА_5 , яка діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В. В. 08 жовтня 2003 року, від імені ОСОБА_2 (продавцем) і ОСОБА_9 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В. В. і зареєстрований у реєстрі за № 7948.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2003 року ОСОБА_5 при укладенні спірного договору заявила, що ОСОБА_2 , набув квартиру АДРЕСА_1 , не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, вона є його особистою власністю.

Шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розірвано 30 жовтня 2003 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено актовий запис за № 1030 та видано свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 Відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 30 жовтня 2003 року.

11 листопада 2003 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_9 зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження 11 листопада 2003 року зроблено актовий запис за № 2832 та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_3 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї 11 листопада 2003 року. Після реєстрації шлюбу прізвища сторін визначено: чоловіка « ОСОБА_2 », дружини « ОСОБА_2 ».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), чинному на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не довела факт виникнення права спільної сумісної власності на спірну квартиру не відповідає фактичним обставинам справи і нормам матеріального права.

Судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів правильно встановлено, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з позивачем. Докази приналежності даної квартири до роздільного майна подружжя з підстав, передбачених у статті 24 КпШС України, у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 22 КпШС України на час придбання квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу 15 грудня 1999 року діяла презумпція належності подружжю майна, нажитого під час шлюбу, на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Ця презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав вважати, що спірна квартира належала виключно відповідачу ОСОБА_2 , оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, у матеріалах справи відсутні.

Згідно зі статтею 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При цьому, для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Відповідно до статті 227 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР ), що був чинний на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 10 жовтня 2003 року, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що згода ОСОБА_1 як співвласника спірної квартири на укладення договору купівлі-продажу квартири повинна була бути висловлена письмово. Разом з тим, ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу даної квартири без отримання такої згоди.

Відповідно до статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

У частині першій статті 59 ЦК УРСР передбачалося, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-533цс16 щодо недопустимості визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке належить на праві спільної сумісної власності подружжя, у разі його укладення одним з подружжя без згоди іншого, якщо третя особа не знала про відсутність такої згоди, є безпідставними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18 відступила від зазначеної позиції, наведеної у вказаній постанові Верховного Суду України, зазначивши, що відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору, позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном, що не пов`язано ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором, а питання оскарження договору не залежать від добросовісності сторін договору.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач мала довідатися про оспорюваний договір купівлі-продажу ще під час розірвання шлюбу, не підтверджується матеріалами справи та суперечать нормам матеріального права.

Відповідно до статті 9 КпШС України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.

Згідно зі статтею 10 КпШС України у випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом.

У частині третій статті 29 КпШС України передбачалося, що вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до статті 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач була повідомлена про укладення оспорюваного договору купівлі-продажу на час розірвання шлюбу.

Згідно з частиною третьою статті 10 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, (далі - ЦПК України 2004 року) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року передбачено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи касаційної скарги не свідчать про постановлення судами першої та апеляційної інстанції оскаржуваних судових рішень з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційної інстанції постановлені без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції залишити без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення,є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов