Рішення

Іменем України

Справа № 712/10741/18
Номер провадження 2-о/712/9/19

02 жовтня 2019 р. м.Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді - Марцішевської О.М.
за участю секретаря судового засідання - Олефіренко В.В.
представника заявника ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси заяву ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), зацікавлені сторони: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, звернулася до суду з заявою про встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов"язку військової служби 19.01.2015р. у м.Донецьк Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
В обгрунтування заяви вказує, що є членом громадської організації "Всеукраїнський рух "Сила права", народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Черкаси, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 29.07.1995 одружилась з гр. України ОСОБА_3 , 1974 р.н. 22.08.2014 чоловік заявниці був мобілізований, з 22.08.2014 проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , з 16.09.2014 - у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 на посаді стрілець - номер обслуги аеромобільно-десантного взводу 1 аеромобільно-десантної роти, військове звання - рядовий. Згідно з наказом командування №39 від 08.11.2014 з 15.11.2014 по 19.01.2015 ОСОБА_3 брав участь у бойових діях в Донецькій області, що велись з метою захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, що підтверджується довідкою військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 03.02.2015р. №58. Також зазначає, що у кінці лютого-на початку березня 2014 року війська Російської Федерації окупували Крим та з цього часу розпочалась військова агресія Російської Федерації проти України, згідно заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" від 21.04.2015 року № 337-VIII збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалась 21 лютого 2014 року. Факт тимчасової окупації Російською Федерацією частин Донецької і Лугаьскої областей зафіксовано у ст.1 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях". 19 січня 2015 року чоловік заявника ОСОБА_3 під час виконання бойового завдання в районі Донецького аеропорту загинув. Довідкою про причину смерті №68/Л від 21.01.2015, лікарським свідоцтвом про смерть №68/Л від 21.01.2015 та свідоцтвом про смерть встановлено, що смерть ОСОБА_3 дійсно сталася у м.Донецьк Донецької області внаслідок проникаючого вогнепального поранення черева, внутрішньочеревної кровотечі та крововтрати внаслідок військових дій від вогнепальної та іншої зброї. Витягом із протоколу засідання ЦВЛК по встановленню причинного зв"язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №589 від 23.02.2015 встановлено, що поранення послужили причиною смерті ОСОБА_3 та пов"язані з виконанням обов"язків військової служби. Згідно із витягом із наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині), рядового ОСОБА_3 було виключено із списків особового складу військової частини Збройних Сил України у зв"язку зі смертю. Указом Президента України №311/2015 від 04.06.2015 ОСОБА_3 посмертно нагороджено орденом "За мужність" ІІІ ступеня. Наказом Міністерства оборони України від 10.06.2015 №399 ОСОБА_3 було нагороджено нагрудним знаком "За зразкову службу". Вказує, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, чоловік заявниці ОСОБА_3 отримав поранення 19 січня 2015 року. Встановлення юридичного факту поранення при виконанні обов`язку військової служби, яке сталось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України буде породжувати юридичні наслідки у вигляді набуття чоловіком заявника статусу жертви міжнародного збройного конфлікту як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року. Вказує, що встановлення факту отримання поранення саме внаслідок військової агресії Російської Федерації можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством не передбачено. Представник заявниці ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву підтримала, просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без участі представника.

Представник заінтересованої особи Російської Федерації у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань на адресу суду не направив.

На підставі ст. 223 ЦПК України розгляд справи здійснено у відсутність представників заінтересованих осіб.

При цьому суд також враховує висновки Верховного Суду України у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 491/1408/16-ц про встановлення, згідно з якими визначено, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на те, що вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. Також визначено, що належним повідомленням про судовий процес є надіслання на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідного листа.

Вислухавши представника заявниці, дослідивши матеріали заяви, суд дійшов такого висновку.

Відповідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За змістом ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

-згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

-чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

-заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

-встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

З аналізу зазначених норм вбачається, що в судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Заявниця звернулась до суду у порядку окремого провадження задля встановлення факту, що має юридичне значення. Метою встановлення такого факту є визначення статусу загиблого чоловіка ОСОБА_3 як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто надати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та, в подальшому отримати допомогу від гуманітарних організацій.

Згідно зі ст. 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Відповідно до ст. 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.

Відповідно до ст. 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що мета, для досягнення якої заявнику необхідно встановити юридичний факт, є належним чином обґрунтованою.

В Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом ч.2 ст.64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

За змістом статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129).

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHRу справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130).

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).

Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах пятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Відповідно до абзацу другого Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145-VІІІ, зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

27.04.2015 року постановою Верховної Ради України затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

Верховною Радою України прийнято постанову від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Указом Президента України від 24.09.2015 року №555 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затверджено Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Крім того, Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій, а саме Резолюцією ПАРЄ від 09 квітня 2014 року, Резолюцією Європарламенту (2014/2965 (RSP) від 15 січня 2015 року, Резолюцією ПАРЄ від 25 червня 2015 року.

Таким чином, факт збройної агресії Російської Федерації проти України закріплений державними органами на законодавчому рівні, разом з тим, заявниця просить встановити саме факт загибелі її чоловіка внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, який є індивідуальним, стосується лише особи загиблого та членів його родини, а тому встановлення даного факту в судовому порядку є одним із способів захисту її прав та інтересів.

Заявник вказує на те, що є низка документів, які містять дані про смерть її чоловіка, зв`язок між смертю та виконанням обов`язків військової служби, а також документи, які встановлюють місце та обставини за яких відбулась загибель військовослужбовця, однак ці документи не встановлюють того, що загибель її чоловіка дійсно пов`язана зі збройною агресією іноземної держави Російської Федерації та не визначають, що її чоловік мав право на статус жертви міжнародного збройного конфлікту.

Суд зазначає, що законодавством не встановлено іншого порядку, аніж судовий для встановлення факту про який просить заявник.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Черкаси, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
29.07.1995 був зареєстрований шлюб між заявницею та ОСОБА_3 , 1974 р.н., що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_3 від 14.03.2010р.
Відповідно до Указу Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року з квітня 2014 року на території Донецької області розпочалася антитерористична операція.

22.08.2014 чоловік заявниці був мобілізований, з 22.08.2014 проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , з 16.09.2014 - у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 на посаді стрілець - номер обслуги аеромобільно-десантного взводу 1 аеромобільно-десантної роти, військове звання - рядовий.
Згідно з наказом командування №39 від 08.11.2014 з 15.11.2014 по 19.01.2015 ОСОБА_3 брав участь у бойових діях в Донецькій області, що велись з метою захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, що підтверджується довідкою військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 03.02.2015р. №58.
19 січня 2015 року чоловік заявника ОСОБА_3 під час виконання бойового завдання в районі Донецького аеропорту загинув.
Довідкою про причину смерті №68/Л від 21.01.2015, лікарським свідоцтвом про смерть №68/Л від 21.01.2015 та свідоцтвом про смерть встановлено, що смерть ОСОБА_3 дійсно сталася у м.Донецьк Донецької області внаслідок проникаючого вогнепального поранення черева, внутрішньочеревної кровотечі та крововтрати внаслідок військових дій від вогнепальної та іншої зброї.
Витягом із протоколу засідання ЦВЛК по встановленню причинного зв"язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №589 від 23.02.2015 встановлено, що поранення послужили причиною смерті ОСОБА_3 та пов"язані з виконанням обов"язків військової служби.
Згідно із витягом із наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині), рядового ОСОБА_3 було виключено із списків особового складу військової частини Збройних Сил України у зв"язку зі смертю.
Указом Президента України №311/2015 від 04.06.2015 ОСОБА_3 посмертно нагороджено орденом "За мужність" ІІІ ступеня. Наказом Міністерства оборони України від 10.06.2015 №399 ОСОБА_3 було нагороджено нагрудним знаком "За зразкову службу".
Згідно практики Європейського Суду з прав людини на державу покладається позитивний обов`язок ефективного розслідування, коли особу вбито в результаті використання сили. Ефективність, яка вимагається статтею 2, має передбачати незалежне та безстороннє розслідування, яке відповідає певним мінімальним стандартам щодо ефективності. Таким чином, компетентні органи мають діяти з належною наполегливістю і за своєю ініціативою порушувати провадження, яке здатне, по-перше, встановити обставини, за яких сталась подія, по-друге, встановити, хто саме був причетний до події.

Суд намагався витребувати у компетентних державних органів відомості щодо результатів проведеного розслідування щодо обставин загибелі чоловіка заявниці, зокрема судом було витребувано у Міністерства оборони України (03168, м. Київ-168, Повітрофлотський проспект, 6) відомості про те, чи проводилось розслідування нещасного випадку, який стався з військовослужбовцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 19.01.2015 року у м.Донецьк Донецької області, якщо так надати копіії актів розслідування, в яких встановлені причини нещасного випадку.Також було витребувано у у Міністерства внутрішніх справи України відомості (01601, Київ, вул. Академіка Богомольця, 10) про те, чи закінчене досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом загибелі військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 19.01.2015 року у м.Донецьк Донецької області, якщо так надати копію процесуального рішення за наслідками розслідування.
Відповіднодно до повідомлення начальника віддлу Головного слідчого управління Національної поліції України № 18540/24/3/6-2019 від 15.07.2019р. досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом загибелі ОСОБА_2 триває.

Відповідно до повідомлення начальника відділу Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 11.06.2019р. № 179/1/9426 в документах штабу АТО за 2015 рік матеріали службового розслідування стосовно військовослужбовця ОСОБА_3 не виявлені.

Незважаючи на незавершеність процедур розслідування обставин чоловіка сина заявниці, суд враховує офіційно оприлюднені звітні та аналітичні матеріали органів державної влади матеріали щодо подій, які відбувались в м.Донецьк у січні 2015 року.

23 грудня 2015 року Міністерство оборони України на офіційному сайті у мережі Інтернет оприлюднило Аналіз бойових дій на сході України в ході зимової кампанії 20142015 років Генерального штабу Збройних Сил України, у якому відзначено : «незважаючи на оголошення повного припинення вогню з 10.00 9 грудня 2014 року незаконні збройні формування за підтримки регулярних підрозділів ЗС РФ продовжували шукати шляхи зриву мирного процесу, не припиняючи провокації та регулярні обстріли позицій сил АТО та населених пунктів. З 9 грудня 2014 до 15 січня 2015 р. по українських військах з боку бойовиків було здійснено щонайменше 1052 обстріли», «другий етап (друга половина січня), цей період позначився запеклими боями в районі Донецького аеропорту. Протягом 242 діб «українські кіборги» здійснювали оборону летовища. Донецький аеропорт став символом мужності і героїзму наших бійців","починаючи з вересня 2014 року, специфіка оборони аеропорту полягала в тому, що він був передовою позицією наших військ на Донецькому напрямку, і його утримання не давало можливості противнику вийти на оперативний простір. Саме це пояснює чисельні спроби сепаратистів за підтримки спецпідрозділів ЗС РФ будь-якою ціною захопити аеропорт (http://www.mil.gov.ua/news/2015/12/23/analiz-bojovih-dij-na-shodi-ukraini-v-hodi-zimovoi-kampanii-2014%E2%80%932015-rokiv--16785).
04 грудня 2017 року Міністерство інформаційної політики України на офіційному сайті у мережі Інтернет оприлюднило звіт «20 фактів російського втргнення в Україну» (https://mip.gov.ua/news/2143.html), згідно з яким наведені факти присутності військовосліжбовців та військової РФ, серед іншого, у січні 2015 року у Донецьку.

Співставивши офіційно оприлюднені звітні та аналітичні матеріали органів державної влади щодо подій, які відбувались в м.Донецьк у січні 2015 року, а також обставини виконання обов"язків військової служби ОСОБА_3 в м.Донецьк та обставини його загибелі 19 січня 2015 року в результаті вогнепального поранення , дослідивши нормативно-правові акти, якими встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України, суд приходить до висновку, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Конвенцією «Про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях», яка ратифікована Україною 3 липня 1954 року, ст.1 Закону України "Про оборону України", ст. ст.259, 263-265, 273, 293, 315-319, 354, 355, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити у повному обсязі.
Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при виконанні обов`язку військової служби 19.01.2015 року у місті Донецьк Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду через місцевий суд (з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Черкаського апеляційного суду) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
ГОЛОВУЮЧИЙ:
Дата виготовлення повного тексту рішення 07 жовтня 2019 року.
Веб-адреса рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua.

Заявник: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 .
Заінтересовані особи : Міністерство соціальної політики України (, м.Черкаси, вул.Еспланадна, 8/10), Посольство Російської Федерації в Україні (03049 м. Київ, Повiтрофлотський проспект, 27)