Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 524/3986/16-ц

провадження № 61-24848св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 лютого 2017 року у складі головуючого-судді Андрієць Д. Д. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2017 року у складі суддів: Панченка О. О., Пікуля В. П., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні.

На обґрунтування позову зазначала , що вона є власником ѕ частин квартири АДРЕСА_1 , власником ј частини вказаної квартири є відповідач. Згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження вказана квартира є неподільною.

Посилаючись на те, що частка відповідача у спільній власності є незначною, вона не вчиняє жодних дій спрямованих на догляд і утримання квартири, спільне користування та володіння квартирою є неможливим через неприязнені стосунки, ОСОБА_1 просила припинити право власності ОСОБА_2 на ј частину квартири АДРЕСА_1 , з виплатою компенсації в розмірі 118 757,50 грн та визнати за нею право власності на ј частину вказаної квартири.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 відповідно до варіанту № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Позов мотивовано тим, що вона категорично заперечує проти отримання грошової компенсації за належну їй частку у спірній квартирі, має намір проживати в ній, проте не можуть дійти згоди з цього питання з ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 лютого 2017 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 . Виділено у користування ОСОБА_2 на ј частини квартири житлову кімнату, позначену на плані квартири в технічному паспорті «6» площею 9, 4 кв. м, вбудовану шафу «2» площею 2,7 кв. м, які в додатку № 2 до судової будівельно-технічної експертизи №92-16 від 16 листопада 2016 року позначені зеленим кольором. Виділено у користування ОСОБА_1 на ѕ частини квартири житлову кімнату, позначену на плані квартири в технічному паспорті «7» площею 16,7 кв.м, балкон площею 1,8 кв. м, житлову кімнату «8» площею 13,7 кв. м, балкон площею 0,9 кв. м, які в додатку № 2 до судової будівельно-технічної експертизи № 92-16 від 16 листопада 2016 року позначені синім кольором. У спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено коридор «1», ванну кімнату «3», вбиральню «4» та кухню «5», загальною площею 20,8 кв. м, які в додатку № 2 до судової будівельно-технічної експертизи від 16 листопада 2016 року № 92-16 позначені червоним кольором.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що припинення права власності ОСОБА_2 на ј частину квартири завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки остання має намір проживати у належній їй частині квартири. ОСОБА_1 не доведено неможливість спільного володіння і користування спірною квартирою, натомість висновком судової будівельно-технічної експертизи запропоновано два варіанти визначення порядку користування вказаною квартирою, варіант № 2 з яких є найбільш прийнятним та наближеним до ідеальних часток співвласників.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргуОСОБА_1 відхилено, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 лютого 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив судове рішення без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано оцінку тому факту, що відповідач не користується спільним майном, має у власності Ѕ частину іншого нерухомого майна, що свідчить про її забезпеченість майном та наявність можливості у разі складення вартості часток отримати окреме житло чи збільшити частку в існуючому. Також суди не врахували, що ОСОБА_2 не перешкоджають користуватися квартирою, а відтак її вимоги про визначення порядку користування квартирою є безпідставними. Задовольняючі зустрічний позов, суди не врахували інтереси позивача, як співвласника квартири й зменшили її частку, чим створили ситуацію поглибленого конфлікту між сторонами, зобов`язуючи їх користуватися однією житловою площею поза їх бажанням.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 травня 2018 року справу № 524/3986/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66 кв. м, житловою - 39,8 кв. м.

ОСОБА_1 належить ѕ частин вказаної квартири, ОСОБА_2 - ј частина, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27 грудня 2004 року, витягом про державну реєстрацію прав, свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НАЕ 758510 від 15 листопада 2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 92-16 від 16 листопада 2016 року спірна квартира АДРЕСА_1 не є подільним майном, розподілити вказану квартиру в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників неможливо, як і не можливо переобладнати квартиру в окремі житлові приміщення.

Вказаним висновком запропоновано два варіанти визначення порядку користування квартирою, варіант № 2, згідно якого ОСОБА_1 на ѕ частин квартири виділяється у користування приміщень площею 48, 99 кв.м (загальна площа квартири 66 кв. м), що лише на 0, 51 кв. м менше її ідеальної частки, є найбільш наближеним до ідеальних часток співвласників.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень Конституції України та статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Частиною першою статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

За змістом статті 365 ЦК України припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої вищевказаної статті умов та з урахуванням того, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити дотримання їх точності. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 381/3268/16-ц та постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильних висновків про недоведеність первісних позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для припинення права ОСОБА_2 на частку у спільному майні, з огляду на те, що таке припинення завдасть істотної шкоди відповідачу, яка зареєстрована у спірній квартирі та має намір користуватися своєю власністю.

Також є обґрунтованим висновок судів про те, що запропонований висновком судової будівельно-технічної експертизи другий варіант встановлення порядку користування спірною квартирою найбільш враховує баланс інтересів кожного із співвласників, найбільш наближений до ідеальних часток співвласників та не порушує їх прав.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо неврахування судами її інтересів, як співвласника квартири й зменшення її частки у спільному майні є безпідставними, оскільки на ѕ частин квартири позивачу виділяється у користування приміщень площею 48, 99 кв. м з загальної площі квартири у 66 кв. м, що лише на 0,51 кв. м менше її ідеальної частки, що не є суттєвим зменшенням розміру частки у праві спільної власності й не призводить до порушення прав співвласника.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення судів попередніх інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко