МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 479/509/18 Категорія 27
Провадження № 22-ц/812/459/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного Товариства ОСОБА_1 (далі АТ КБ) «ПриватБанк» на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2018 року, постановлене під головуванням судді Репушевської О.В. в приміщенні суду, у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.09.2012 р. ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 13000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. Відповідачка зобовязання за вказаним договором не виконала, в звязку з чим станом на 28.02.2018 року в неї утворилася заборгованість в сумі 116998,62 грн., яка складається з : 12724,11 грн. - заборгованість за кредитом; 104274,51 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 116998,62 грн. за кредитним договором № б/н від 20.09.2012 року та стягнути з відповідачки судові витрати.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2018 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення суду, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

До судового засідання учасники процесу не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 20 вересня 2012 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 виникли кредитні правовідносини, відповідно до яких, на підставі заяви без номера від 20 вересня 2012 року, відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 300 грн. на картковий рахунок №5211 5373 0533 1337.

В зв'язку з невиконанням взятих на себе зобов'язань у відповідачки виникла заборгованості за кредитним договором б/н від 20 вересня 2012 року, яка станом на 28 лютого 2018 року становить 116 998,62 грн. в тому числі: заборгованості по тілу кредиту 12 724,11 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 104 274,51 грн.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості останній платіж в рахунок погашення заборгованості за наданим кредитом відповідачка здійснила 17 липня 2014 року, а із позовом банк звернувся лише 30 травня 2018 року, тобто з пропуском строку на звернення до суду, який сплинув 18 серпня 2017 року.

Під час розгляду справи у суді, відповідачкою подано письмову заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Проаналізувавши зазначені обставини справи, суд дійшов висновку, що банк звернувся до суду поза межами позовної давності, про застосування наслідків якої заявила відповідачка, а тому у задоволенні позову слід відмовити через пропуск строку позовної давності.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 20 вересня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном, що відповідає терміну дії картки. Погашення заборгованості повинно здійснюватися відповідно до умов договору, щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості (а. с. 10).

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява позичальника разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_2 (картрахунок №5211 5373 0533 1337 від 20.09.2012 року), позивачем було проведено наступні операції щодо збільшення кредитного ліміту відповідача, а саме: 20 вересня 2012 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 900,00 грн., 22 вересня 2012 року - в розмірі 2 000,00 грн., 09 жовтня 2013 року - в розмірі 5 000,00 грн., 14 жовтня 2013 року - в розмірі 13 000,00 грн.

Із наданих банком розрахунків вбачається, що відповідачка порушила умови договору, не сплачувала нараховані банком відсотки, не погашала взяту суму кредитного ліміту, унаслідок чого станом на 28 лютого 2018 року виникла заборгованість у розмірі 116 998,62 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту 12 724,11 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 104 274,51 грн.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачка заявила про застосування позовної давності (а. с. 57).

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. С. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права ( ч.1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14.

Із наданої банком довідки про карти клієнта, що видані за договором, основною картою за договором є картка за № 331337, яка була видана відповідачці 20.09.2012р. зі строком дії 12/15, тобто до 31 грудня 2015р. ( а. с.66). Про факт отримання кредитної картки № 331337 також свідчить надана банком виписка по рахунку клієнта, з якої вбачається, що відповідачка користувалася вказаною карткою, знімала кошти з банкоматів, здійснювала оплату в магазинах. Вказані операції неможливі без фізичного предявлення кредитної картки.

Як встановлено судом, банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитом ОСОБА_2 30 травня 2018 року.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що строк дії картки закінчився 31 грудня 2015 року, а з позовом банк звернувся 30 травня 2018 року, висновки суду про те, що строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачкою, щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитом сплив не ґрунтується на вимогах закону та не узгоджується з матеріалами справи.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за кредитом та відсотками, нарахованими як в межах строку кредитування, так і під час після спливу передбаченого договором строку кредитування.

Щодо змісту понять «строк договору», «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» слід зазначити наступне.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати ( с. 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч.1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4 чт. 631 ЦК України).

Отже, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у с. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання. Так, суд встановив, що 20 вересня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном, що відповідає терміну дії картки. Погашення заборгованості повинно здійснюватися відповідно до умов договору, щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості (а. с. 10).

Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання.

Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачці.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з ч.1 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта ст. 267 ЦК України).

Як убачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість відповідачки за договором станом на 31 грудня 2015 року становила 37424,11 грн. та складалася з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12724,11грн., з якої поточна заборгованість складала 12276,52грн., а прострочена - 447,59грн., а також заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 24700грн.

Заперечень щодо підвищення розміру відсоткової ставки від відповідачки не надійшло.

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що саме даний розмір заборгованості слід стягнути з відповідачки на користь позивача.

Вимоги стосовно нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 31 грудня 2015 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 31 грудня 2015 року відповідачка мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Починаючи з 01 січня 2016 року, відповідачка мала обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис аб. 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Однак, з такими вимоги у даній справі позивач до суду в установленому законом порядку не звертався.

З огляду на вказане аргументи позивача про те, що він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом, а також вимоги про стягнення нарахованих ним процентів після спливу визначеного договором строку кредитування за період після 31 грудня 2015р., є необґрунтованими.

Отже, остаточно сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача в межах заявлених позовних вимог у даній справі, становить 37424,11 грн. та складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12724,11грн., з якої поточна заборгованість - 12276,52грн., а прострочена - 447,59грн., а також заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 24700грн.

При прийнятті остаточного рішення у справі колегія суддів враховує правовий висновок, вказаний в постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1762грн. За подачу апеляційної скарги ним було сплачено судовий збір у розмірі 2643 грн. Тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог ( 4%) з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору у розмірі 176грн. 20 коп. ((1762грн.+ 2643грн.) х 4%= 176грн. 20 коп.)

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2018 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання - вул. Степова,74, с. Луканівка Кривоозерського району Миколаївської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» (місцезнаходження м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ -14360570) заборгованість за кредитним договором б/н від 20 вересня 2012 року у розмірі 37424,11 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12724,11грн., а також заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 24700грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 176грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 07 березня 2019 року