Справа № 346/391/17
Провадження № 22-ц/4808/1054/19
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником адвокатом Козаком Іваном Васильовичем, на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене у складі судді П`ятковського В.І. 14 червня 2019 року в м. Коломиї,

в с т а н о в и в :

25.01.2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що з 20.05.1978 року по 21.04.2004 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі вони придбали будинок, який розбудовували в період ведення спільного господарства. У ньому вона та відповідач після припинення шлюбу не проживали, оскільки обоє працювали в Росії, натомість ними досягнуто усної домовленості, що будинок вони передають сину, який там і проживав зі своєю сім`єю та вона відповідно не подає на розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки відповідач порушив спільну домовленість та звернувся до суду з позовом про виселення та зняття з реєстрації сина і членів його сім`ї, вважає, що її право на спільну сумісну власність щодо будинку порушено.

Враховуючи те, що відповідач відмовляється поділити будинковолодіння у добровільному порядку, просила суд визнати будинковолодіння за АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та поділити майно, набуте за час шлюбу, визнавши за нею право власності на 1/2 частини будинковолодіння за АДРЕСА_1 .

Рішенням АДРЕСА_1 міськрайонного суду від 14 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю та майно може бути поділене в натурі між власниками за домовленістю між ними. Виділ часток є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом, які за розмірами відповідають розміру часток співвласників у праві власності або у разі, коли є технічна можливість такого переобладнання, а висновком судової будівельно-технічної експертизи визначено єдиний можливий варіант реального розподілу житлового будинку.

Разом з тим, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. При цьому, перебіг позовної давності, яка встановлюється тривалістю в три роки, почався у 2004 році, тобто з часу коли шлюб між сторонами розірвано. Оскільки позивачкою не наведено поважності причин пропуску позовної давності, суд відмовив в задоволенні позову з цих підстав.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що судом першої інстанції не з`ясовано всіх обставин, що мають значення для справи, так як не допитано двох свідків, про виклик яких заявлялися клопотання при розгляді справи та які могли підтвердити усну домовленість щодо розпорядження спірним майном.

Вказує на те, що висновок суду про пропуск позовної давності не відповідає обставинам справи, оскільки розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя та воно залишається їх спільною сумісною власністю. При цьому, судом встановлено, що спірне домоволодіння набуте відповідачем під час шлюбу з позивачкою, а докази на спростування презумпції спільної сумісної власності майна, набутого подружжям у шлюбі, в матеріалах справи відсутні. Позивачка ж дізналася про порушення свого права на майно коли всупереч домовленості відповідач почав вчиняти дії щодо виселення їх сина із спірного будинку.

Також зазначає, що лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Не враховано судом і того, що позов подано власником, який звернувся з вимогами про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, тобто з негаторним позовом, а до вимог за таким позовом позовна давність не застосовується.

Посилаючись на те, що у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, а згідно Висновку №038/БТ-17 судової будівельно-технічної експертизи від 07.09.2017 року визначено єдиний можливий варіант реального розподілу житлового будинку, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Також заявив клопотання про виклик в судове засідання свідків, у виклику яких судом першої інстанції відмовлено безпідставно.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній, однак клопотання про виклик свідків не підтримав.

Відповідач та його представник апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що з 20.05.1978 року по 21.04.2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 виданого 24.04.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану по Коломийському району Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області та відповідними відмітками в паспорті громадянина України позивачки серія НОМЕР_2 (а.с.5,14).

Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 25 січня 1983 року секретарем Джурківської сільської ради Коломийського району, відповідач придбав житловий будинок і господарські споруди, що прилягають до нього, в АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.03.2008 року № 18305055 за відповідачем 25.03.2008 року зареєстровано право власності на будинок в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 22711101, на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.1983 року (а.с. 8).

Згідно відповіді Джурківської сільської ради Коломийського району на адвокатський запит № 15цс від 23.07.2018 позивачка не зареєстрована та не проживає в АДРЕСА_1 з 26.04.2000 року по даний час (а.с. 122). Вказане також вбачається з відповідних відміток в паспорті громадянина України позивачки. Також в паспорті громадянина України позивачки наявна відмітка про те, що з 12.05.1979 року її місце проживання було зареєстровано у АДРЕСА_1 , а з 20 червня 2000 року - у с. Росохач Городенківського району (а.с. 14).

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 23 КпШС України при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

На момент укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку із господарськими спорудами від 25.01.1983 року діяли норми КпШС України.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Стаття 370 ЦК України передбачає, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Стаття 72 СК України встановлює, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

29.12.2017 року відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій він вказує, що перебіг позовної давності почався з часу розірвання шлюбу (а.с. 79).

Вирішуючи питання дотримання ОСОБА_2 строку звернення з позовом, суд першої інстанції зазначив, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017) та статтею 81 ЦПК України (у редакції, чинній з 15.12.2017), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана правова позиція напрацьована усталеною судовою практикою як Верховного Суду України в постановах від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі № 6-178гс15, так і Верховного Суду, зокрема в постанові від 15.05.2018 у справі № 911/3210/17, від 08.05.2018 у справі № 911/2534/17.

Колегія суддів зазначає, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки житловий будинок з господарськими спорудами сторони набули за час перебування в шлюбі та матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності майна.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованим посилання суду першої інстанції на обов`язок позивачки довести той факт, що вона не могла раніше дізнатися про порушення свого права.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Стаття 209 ЦК України вказує, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до вимог цивільного законодавства правочини щодо розпорядження нерухомим майном укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню, зокрема, відповідно до ст. 657, 716, 719, 729, 732 ЦК України.

Згідно п. 35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5 (в редакції на момент розірвання шлюбу), нотаріуси посвідчують правочини, нотаріальне посвідчення яких передбачено законом, зокрема: договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна (ст. 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 ЦК України); договори про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 69 СК України).

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

На обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що спірне будинковолодіння передано синові ОСОБА_3 за усною домовленістю між нею та відповідачем. При цьому, за її твердженням, такої домовленості досягнуто після припинення шлюбу та за умови, що вона не подає на розподіл спірного майна.

Однак така усна домовленість суперечить вимогам ст. 369 ЦК України та відповідно не вказує на згоду відповідача на розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, в силу своєї нікчемності.

У зв`язку з цим посилання позивачки на порушення відповідачем такої домовленості як на момент коли вона дізналась про порушення свого права, та відповідно як на початок перебігу позовної давності, є безпідставними.

Також судом встановлено, що 28.04.2006 року, тобто після розірвання шлюбу між сторонами, відповідачем складено заповіт щодо частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарських будівель та споруд на користь ОСОБА_4 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Григорець М.В. (а.с. 12).

Позивачка достовірно знала про складення відповідачем заповіту щодо частини спільного майна, про що вона вказує у позовній заяві та апеляційній скарзі.

А посвідчення заповіту відповідно до ст. 67 СК України є розпорядженням майном, зокрема у даному випадку часткою у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та вказує на наявність перешкод у реалізації позивачкою свого права, як співвласника майна, тобто на порушення її права.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду представником позивачки не заперечувалися ті обставини, що у 1999 році позивачка покинула будинок, забравши значну частину рухомого майна і переїхала на проживання до своїх батьків в с. Росохач Городенківського району, де була зареєстрована з 20 червня 2000 року.

Також, як було зазначено вище, у 2008 році, тобто після розірвання шлюбу, було зареєстровано за відповідачем право власності на спірний будинок, на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.1983 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачкою не доведено, що вона не могла раніше дізнатися про стан своїх майнових прав та відповідно про порушення свого цивільного права, а її посилання на те, що існувала усна домовленість із відповідачем щодо розпорядження майном, жодним чином не заперечує встановлені обставини існування перешкод у реалізації її права як співвласника майна, що вже виникли з часу розірвання шлюбу. Натомість умова домовленості про відмову від звернення до суду, метою якого є захист порушених прав особи, вказує на початок перебігу строку позовної давності.

Поважних причин пропуску позовної давності позивачкою не зазначено, а подання відповідачем позову про виселення та зняття з реєстрації сина не є початком перебігу позовної давності.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 14 червня 2019 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2019 року.