ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Сірик ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, грошових коштів та витрат,-

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2016 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, грошових коштів та витрат.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг: 1) за договором позики від 09 вересня 2009 року в загальній сумі 420 220,20 євро, з яких 200 000 євро: сума основного боргу, 214 220,50: відсотки за користування коштами і 6 000 євро: 3 відсотки річних від простроченої суми; 2) за договором позики від 15 вересня 2009 року в загальній сумі 104 896,65 євро, з яких 50 000 євро: сума основного боргу, 53 396,65 євро: відсотки за користування коштами і 1 500 євро: 3 відсотки річних від простроченої суми; 3) за договором позики від 17 серпня 2011 року в загальній сумі 771 316,51 доларів США, з яких 400 000 доларів США: сума основного боргу, 359 316,51 доларів США: відсотки за користування коштами і 12 000 доларів США: 3 відсотки річних від простроченої суми.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 8 810 грн.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року у справі №201/13756/16ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, грошових коштів та витрат та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року просить залишити рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року у справі №201/13756/16 без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - без задоволення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи з ОСОБА_3 борг за договорами позики, суд першої інстанції дійшов до висновку, що неправомірними діями відповідача, пов'язаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться у безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача).

Але з таким висновком суду погодитись неможливо з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 вересня 2009 року ОСОБА_3 взяла у ОСОБА_2 в борг грошову суму, про що було укладено письмовий договір про надання позики, який оформлений розпискою, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала грошові кошти у розмірі 200 000 євро під відсотки (а.с. 11 т.1).

Згідно розписки від 15 вересня 2009 року ОСОБА_3 повторно отримала у ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 50 000 євро під відсотки (а.с. 12 т.1).

Згідно розписки від 17 серпня 2011 року ОСОБА_3 отримала у ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 400 000 доларів США під відсотки та зобов'язалась повернути за вимогою (а.с. 10 т.1).

У своєму позові про стягнення з відповідача грошової суми ОСОБА_2 посилалась на те, що письмовими розписками ОСОБА_3 підтверджується факт укладення договорів позики, за умовами якого вона передала їй 50 000 євро, 400 000 доларів США , 200 000 євро під відсотки.

27 липня 2016 року ОСОБА_2 зверталась до відповідача із письмовою вимогою про повернення грошових коштів в сумі 400 000,00 доларів США та 250 000,00 євро, а також відсотки за весь період користування грошима, проте ОСОБА_3 зобов'язання щодо повернення коштів за договорами позики в добровільному порядку не виконала.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_3 борг за договором позики та проценти за користування коштами на загальну суму 453 946,89 євро (екв. 13 196 236,09 грн.) та 65 643,84 доларів США (екв. 17065 461,89 грн.).

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції не вірно встановив зміст спірних правовідносин, які виникли між сторонами, та дійшов до неправильного висновку, який не відповідає обставинам справи.

В обґрунтування ухваленого рішення, щодо задоволення позовних вимог, суд першої інстанції в якості правової підстави посилався на ст. ст. 625, 1046, 1047 ЦК України.

Проте, застосування цих норм до спірних правовідносин є помилковим, оскільки до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Як вбачається в розписці від 03 вересня 2009 року зазначено наступне: «Я ОСОБА_4 взяла у Анисимовой Иллоны 200 000 евро (двести тысяч евро) под процент».

З розписки від 15 вересня 2009 року вбачається, що в ній зазначено наступне: «Я ОСОБА_4 взяла 50 000 евро (пятьдесят тысяч евро) у Анисимовой Иллоны под процент».

Тобто, зазначені письмові документи свідчать лише про факт отримання відповідачем від Анисимовой Иллоны грошових коштів, однак не зрозуміло, чи є Анисимова Иллона, яка зазначена в розписках однією і тією же самою особою, що і позивач по справі.

Також, надані розписки не містять умов та отримання грошових коштів відповідачем в борг, прийняття відповідачем на себе зобов'язань щодо їх повернення та не визначено, ані строку, ані порядку повернення отриманих грошових коштів відповідачем в борг, ані прийняття відповідачем на себе зобов'язань щодо їх повернення та не визначено, взагалі ані строку, ані порядку повернення отриманих грошових коштів.

Враховуючи те, що письмові документи не містять істотних умов такого правочину як позика у розумінні глави 71 ЦК України, вважати ці письмові докази договорами позики не можливо.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а саме в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 міститься правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.

А тому, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.

Враховуючи зазначене, надані позивачем розписки за своєю природою не є договорами позики, оскільки не містять умов отримання позичальником у борг грошей та зобовязання їх повернути, а тому не створюють для відповідача правових наслідків.

Отже, на підтвердження наявності договорів позики ОСОБА_2 не надано відповідних договорів, укладених з 03.09.2009 року та 13.09.2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у письмовій формі. У якості доказу наявності відносин з приводу позик позивачем надано письмові розписки відповідача, які як документ, видані на підтвердження боргового зобовязання, зокрема, мали б містити зазначення про зобовязання повернення грошових сум. Однак, надані позивачем письмові розписки не містять конкретного зазначення про передачу ОСОБА_2 грошових сум з зобовязанням їх повернення. Більш того, ОСОБА_3 факти укладання 03.09.2009 року та 13.09.2009 року договорів позики заперечувала.

Також, представники ОСОБА_3 в поясненнях як в суді першої інстанції так і апеляційній зазначали, що у вказаних письмових розписках мова ведеться про розрахунок в рахунок боргу, що, у свою чергу, може свідчити про наявність між сторонами інших правовідносин, а не за договорами позики, а саме між сторонами з 2008 року існувала домовленість про спільну діяльність, оскільки ОСОБА_3 з 2001 року здійснює підприємницьку діяльність, зокрема по роздрібній торгівлі текстильними товарами та одягом, у спеціалізованих магазинах, у свою чергу ОСОБА_2 виявила бажання приймати участь у спільному фінансуванню . За спільною домовленістю про спільну діяльність, позивачкою надавалися кошти відповідачці ОСОБА_3 для придбання товару, і після його реалізації позивачка отримувала назад вкладені кошти та проценти від реалізації товару, у свою чергу, на підтвердження отримання коштів від ОСОБА_2, ОСОБА_3 надавала останній розписки із зазначенням отриманих сум.

Тобто, з пояснень представника ОСОБА_3 за умовою такого договору про спільну діяльність між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, позивачка спільно інвестувала кошти у придбання товару та отримувала прибуток після його реалізації, про що свідчать наданні позивачкою розписки без зазначення умов та строку повернення коштів.

За ч.6 ст.81 ЦПК України доказування конкретних обставин не може ґрунтуватися на припущеннях.

А тому, не можливо виявити справжню правову природу правовідносин сторін.

За змістом ч.ч. 1,2 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що передбачені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Договором позики від 17.08.2011 року у вигляді розписки було встановлено, що ОСОБА_3 зобов'язується повернути борг за вимогою, тобто ані строку, ані порядку повернення отриманих грошових коштів розписка не містить.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми права щодо строків виконання своїх зобов'язань боржником, які пов'язані моментом пред'явлення вимоги кредитором, у сукупності з наданими ОСОБА_3 письмовими доказами у вигляді розписки від 19.12.2011 року, яка власноручно написана ОСОБА_2 про отримання нею грошових коштів від останньої у розмірі, що є еквівалентом 30 000,00 доларів США, вбачається, що вимога з боку позивача була пред'явлена відповідачу щонайпізніше 19 грудня 2011 року.

Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Повернення ОСОБА_3 19 грудня 2011 року лише частини боргу та прийняття її ОСОБА_2 свідчить про те, що остання вже станом на 19 грудня 2011 року довідалась про порушення свого права.

За таких обставин , позовна давність, щодо стягнення заборгованості за договором позики у вигляді розписки від 17.08.2011 року на суму 400 000,00 доларів США сплинула 20.12.2014 року.

З позовом до суду ОСОБА_2 звернулась лише 30 вересня 2016 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Також, стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за користування коштами за розпискою від 17.08.2011 року на загальну суму 658 643,84 доларів США, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, оскільки між сторонами не було укладено жодного іншого договору позики, окрім договору позики від 17.08.2011 року і всі грошові кошти, які поверталися відповідачем ОСОБА_2 були саме за договором у вигляді розписки від 17.08.2011 року.

Згідно оригіналів розписок від ОСОБА_2 про отримання нею в рахунок погашення заборгованості вбачається, що ОСОБА_3 на протязі 2011-2013 років, а саме з 19.12.2011 року по 02.04.2013 року було повернуто позивачу грошові кошти у сумі 106000,00 доларів США (а.с. 194-201 т. 1).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року необхідно скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, грошових коштів та витрат - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 13 215,00 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, грошових коштів та витрат- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 13 215,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_5