Справа № 128/2390/18
РІШЕННЯ

Іменем України

02 жовтня 2019 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Ганкіної І.А.,

при секретарі Жигаровій Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та володінні житлом, що перебуває у власності шляхом визнання такими, що втратили право на користування житлом, -

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та володінні житлом, що перебуває у власності шляхом визнання такими, що втратили право на користування житлом, посилаючись на те, що на праві приватної власності йому належить житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.12.2012 р., р.№2441, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О.Ю., зареєстрований в КП «ВООБТІ» реєстрова книга 22 за реєстровим № 2212 від 28.12.2012 р. Також на праві власності йому ОСОБА_1 , належать земельні ділянки, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 : площею 0,1500га кадастровий номер :02:003:0296 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; площею 0,0840га кадастровий номер :02:003:0297 для ведення особистого селянського господарства, відповідно до договору дарування земельних ділянок від 14.12.2012р., р.№2443, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О.Ю. В будинку зареєстровані члени сім`ї: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 - дружина, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 - син, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 - мати.

Відповідачі ОСОБА_2 - син позивача, та ОСОБА_3 - мати позивача в належному позивачу будинку не проживають понад один рік. ОСОБА_2 не проживає в будинку з 2003 р., так як перед реєстрацією свого шлюбу в 2003 році, він забрав всі свої речі, а з моменту коли позивач набув право власності на будинок та земельну ділянку в 2012р., син в будинок не повертався та в ньому не проживав. Відповідач має свою сім`ю: дружину та двоє дітей, в належному позивачу будинку свої особисті речі, предмети домашнього вжитку, не зберігає. ОСОБА_3 , після дарування будинку позивачу, в жовтні 2015 року виїхала з будинку. При від`їзді з будинку був присутній дільничний інспектор Дзиганський, який був викликаний безпосередньо ОСОБА_5 для охорони під час її від`їзду з будинку. Мати забрала з будинку, де вона проживала - літньої кухні всі свої особисті речі, посуд меблі, демонтувала газовий конвектор, електролампочки та виїхала на проживання до своєї дочки - сестри позивача ОСОБА_6 В зв`язку з зазначеним, позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання у належному йому будинку, так як він не має можливості скористатись субсидією на опалення житла, що надається державою.

В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Гуменюк Н.В. позов підтримали в межах та за обставин викладених у позовній заяві. Позивач додав, що син та його мати знали про вчинення дарування. Виїхали з будинку добровільно, їх ніхто не виганяв. Договір дарування в судовому порядку не оскаржувався. Син та мати мали можливість повернутися, але цього не зробили. З будинку виїхали, забравши всі свої речі. Позов просить задоволити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, вказав, що будинок покинув, так як батьки не прийняли його вибір дружини. Стосунки не склалися і він забравши свої речі у 2003 році пішов до сім`ї дружини. Відповідач проти зняття його з реєстрації, так як іншого місця реєстрації не має. В подальшому припинив з`являтися до суду, хоча про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчить матеріали справи (зворотні поштові повідомлення). Закінчення розгляду справи було проведено у відсутність даного відповідача.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, хоча про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про що свідчить матеріали справи (зворотні поштові повідомлення).

Позивач клопотав перед судом про закінчення розгляду справи за його заявою у його відсутність. Позов підтримав.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом є встановленим, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 14.12.2012 р., р.№2441, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О.Ю., зареєстрованого в КП «ВООБТІ» реєстрова книга 22 за реєстровим № 2212 від 28.12.2012 року належить житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 (а.с.5-6,7).

ОСОБА_1 , на праві власності також належать земельні ділянки, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1500га кадастровий номер :02:003:0296 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; площею 0,0840га кадастровий номер :02:003:0297 для ведення особистого селянського господарства, відповідно до договору дарування земельних ділянок від 14.12.2012р. (а.с.8-9).

В будинку зареєстровані члени сім`ї позивача ОСОБА_1 : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - дружина, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 - син, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 - мати, що підтверджується довідкою Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області за № 3084 від 17.08.2018 року (а.с. 11, 12-14).

Згідно зі ст.ст.41,55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У відповідності до ст.405 ч.2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р., судом забезпечується право на доступ до правосуддя, в зв`язку з чим суд вважає правомірним звернення до суду позивача, так як зняття з реєстрації у даному випадку, в зв`язку з наявністю спору між сторонами, може бути вирішено лише виключено шляхом постановлення судового рішення суду.

При цьому, доказами підтвердження та спростування обставин визначених у позові є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта ( ст.76 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Відтак, суд констатує той факт, що відповідачі не були позбавлені можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження наявності підстав перебувати на реєстраційному обліку в будинку, що належить ОСОБА_1 які проігнорували.

Натомість позивачем було надано доказ тривалого не проживання відповідачів у належному йому будинку, що було підтверджено довідкою Стрижавської селищної ради від 17.08.2018 року №3084 (а.с.11), а також показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 Вказані свідки показали, що відповідачі не проживають у будинку позивача більш ніж річний термін, та пішли з будинку добровільно.

Суд враховує, що у відповідності до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтями 150, 155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

В силу ст. ст.71, 72 ЖК України право на користування житлом зберігається на відсутньою особою на протязі 6 місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку.

Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Оскільки, судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 2003 року, а ОСОБА_3 не проживає з 2015 року по теперішній час не проживають в будинку належному позивачу. Також встановлено факт того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вибули з будинковолодіння по своїй волі та намагання повернутися до будинку не було.

Тому, суд вважає, що необхідність нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг з врахуванням особи відповідача, яка виникає у позивача також слід розцінювати, як обмеження у вільному використанні власністю. Звуження прав позивача полягає також у тому, що позивач не має можливості самостійно зняти відповідача з реєстрації.

Враховуючи вказане, суд вважає, що позивач довів належними доказами підставу для визнання відповідача таким, що втратив право на користування її житловим приміщенням - будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 , так як вони не проживають в будинку більше 1 року без поважних причин, тому позов є доведеним та таким, що підлягає до повного задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, позивач не вимагає стягнення судових витрат, тому їх слід залишити за позивачем .

Керуючись ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 245, 247, 259, 263-265, 268, , 289, 354, п. 15.5 розділу XIII Прикінцевих положень ЦПК України, на підставі ст.ст.41, 55 Конституції України, ст.ст.16, 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 347, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст.71, 72, 150, 155 ЖК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

Вирішив:

Позов задоволити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 , власністю - житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , таким, що втратили право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.А. Ганкіна