Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

03 жовтня 2019 року Селидівський міський суд Донецької області в складі головуючого судді: Хацько Н.О., за участю секретаря судового засідання Дурової Н.Г., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Селидівської міської ради Донецької області про визнання встановлення факту та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

В с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 27.03.2019 року звернулася до суду з позовною заявою до Селидівської міської ради Донецької області про визнання встановлення факту та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, в обґрунтування якої зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 .. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори Доценко О.В. заведено спадкову справу, але позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом через відсутність даних про державну реєстрацію нерухомого майна, та через допущені помилки в написанні ім`я та по-батькові спадкодавця. Позивач вважає, що вона фактично прийняла спадщину, оскільки фактично вступила у володіння спадковим майном, оскільки на момент відкриття спадщини проживала та була зареєстрована до 1966 року в спадковому будинку, здійснювала догляд за будинком та присадибною ділянкою. У зв`язку з чим, просить суд встановити факт належності спадкодавцеві ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 правовстановлюючого документа дублікату свідоцтва про право власності від 15 червня 2017 року серія НОМЕР_1 , виданого КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації», де власником майна зазначено « ОСОБА_3 » та визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1, кв.м., житловою площею 31,3 кв.м. з усіма господарськими будівлями та спорудами, що належали спадкодавцеві ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2019 року справа надійшла в провадження судді Любчика О.В.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 29.03.2019 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі відкрито, призначено підготовче судове засідання в порядку спрощеного провадження та витребувано у державного нотаріусу Першої Селидівської державної нотаріальної контори інформаційні довідки зі Спадкового реєстру щодо наявності чи то відсутності спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.05.2019 року справу закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2019 року (у зв`язку з відрахуванням судді ОСОБА_4 . зі штату Селидівського міського суду Донецької області у зв`язку з закінченням терміну його переведення шляхом відрядження строком до одного року з Артемівського міськрайонного суду Донецької області. Розпорядження №7/2019 від 30.07.2019 р.) цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_2 до Селидівської міської ради Донецької області про визнання встановлення факту та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування надійшла в провадження судді Хацько Н.О.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 07.08.2019 року справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача Селидівської міської ради Донецької області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та винести рішення на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 23.06.1948 року, виданого Селидівським районним відділом РАЦС, ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьками є (зазначено російською мовою) « ОСОБА_6 » та « ОСОБА_7 ».

Відповідно до свідоцтва про шлюб серія ТЧ № 173237 від 16.05.1955 року, виданого міським бюро РАЦС м. Щербаково Ярославської області, (російською мовою зазначено) « ОСОБА_8 » та « ОСОБА_9 » зареєстрували шлюб 16.05.1955 року, актовий запис № 805. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно (зазначено російською мовою) « ОСОБА_10 ».

Згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 від 02.12.1961 року, виданого Селидівським районним бюро РАЦС, (зазначено російською мовою) « ОСОБА_11 » та « ОСОБА_12 » зареєстрували шлюб 02.12.1961 року, актовий запис № 187. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно (зазначено російською мовою) « ОСОБА_13 ».

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 від 23.05.2017 року, виданого повторно Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Донецької області, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено відповідник актовий запис № 33 від 27.08.1958 року.

Відповідно до дублікату свідоцтва про право власності від 08.04.2019 року, виданого КП «Селидівським бюро технічної інвентаризації», власником житлового будинок з усіма надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

З довідки № 226 від 08.06.2017 року, виданої КП «Селидівським бюро технічної інвентаризації», житловий будинок з усіма надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , числиться за ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про право власності і на будівлю від 25.06.1957 року, виданого на підставі рішення Селидівського міськвиконкому від 06.07.1957 року № 9. Загальна площа житлового будинку 53,1 кв.м., в томі числі житлова 31,3 кв. м. На земельній ділянці розташовано: житловий будинок А-1, літня кухня Б-1, сарай Б,-1, погріб п-1, ворота N, ворота N, ворота N. Змінено поштову адресу: колишня АДРЕСА_2 .

Згідно актового запису про смерть № 33 від 27.08.1958 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відомостях про місце проживання зазначено: АДРЕСА_3

Згідно листа відділу реєстрації місця проживання громадян 08-4/143 від 06.02.2019 року, відомості щодо зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні.

Згідно довідки Міжміського управління у містах Селидовому та Новогродівці Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, земельна ділянка яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6- зем) обліковується як (шифр рядка 93: землі запасу та землі, не надані у власність та постійне користування в межах населених пунктів (які не надані у тимчасове користування)).

Постановою державного нотаріусу Першої Селидівської нотаріальної контори Доценко О.В. від 25.03.2019 року, ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки інформація реєстрацію права власності на житловий будинок відсутня. Крім того, в свідоцтві про смерть спадкодавця зазначено « ОСОБА_3 », а в свідоцтві про право власності на житло власник зазначений як « ОСОБА_3 », у зв`язку з чим не можливо визначити склад спадкового майна та належність цього майна спадкодавцеві.

ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що позивач ОСОБА_2 є її рідною матір`ю, а ОСОБА_3 рідною бабусею. Дідусь помер на фронті і після смерті ОСОБА_3 інших спадкоємців її майна не залишилося. Від позивача та інших людей їй відомо, що її мати ОСОБА_2 та її бабуся ОСОБА_3 мешкали за адресою: АДРЕСА_1 , раніше вказана АДРЕСА_4 називалася АДРЕСА_5 . АДРЕСА_3 , АДРЕСА_3 . Вищевказаний будинок належав її бабусі ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що померла ОСОБА_3 була двоюрідною сестрою його батька і вони підтримували родинні стосунки. ОСОБА_3 померла коли йому було 12 років і він гарно пам`ятає, що позивач мешкала разом із матір`ю, і після смерті останньої залишилася проживати за адресою АДРЕСА_1 , раніше вказана АДРЕСА_4 називалася АДРЕСА_3 .

Дідусь помер на фронті і після смерті ОСОБА_3 інших спадкоємців її майна не залишилося. Від позивача та інших людей їй відомо, що її мати ОСОБА_2 та її бабуся ОСОБА_3 мешкали за адресою: АДРЕСА_1 , раніше вказана АДРЕСА_4 називалася пер. Старий. Вищевказаний будинок належав її бабусі ОСОБА_3 .

Так, за положеннями п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по-батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Згідно із правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по-батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Згідно із Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше.

Проте, сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджений документом. Таким чином, для заявника важливо, не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту, це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.

Таким чином вирішуючи позовні вимоги в частині встановлення факту належності спадкодавцеві правовстановлюючого документу, суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають, оскільки належним способом захисту позивача в даному випадку є оформлення особистих чи майнових прав на спадкове майно.

Крім того, досліджені в судовому засіданні докази даються всі підстави суду вважати, що житловий будинок з усіма надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 належав на праві власності спадкодавцеві ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Крім того, у відповідності до п. п. 1, 2 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР.

З огляду на вищезазначені вимоги, суд вважає, що даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно із статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Статтею 537 ЦК УРСР передбачено, що частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529 -533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше.

Відповідно до вимог ЦК УРСР в редакції 1963 року, встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце його проживання.

Відповідно до ст. 527 вказаного ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця. Відповідно до норм ст. 548 для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, а відповідно до ст. 549 встановлено, що визнається, що спадкодавець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Згідно ст. 530 ЦК УРСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Слід зазначити, що Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути:

- довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним;

- довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню;

- копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини;

- запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі);

- інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР, прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Разом з тим, сам по собі факт проживання в іншій частині будинку, виділеній в натурі, зберігання відсутньою особою реєстрації (прописки) у спадковій частині будинку не вважається прийняттям спадщини.

Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічний паспорт, реєстраційний талон) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акту на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються нотаріусом з врахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і за відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Вказані роз`яснення містяться у Методичних Рекомендаціях щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009 року.

Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Сукупність наданих позивачем та досліджених в судовому засіданні доказів, підтверджують факт фактичного прийняття нею спадщини за фактом вступу в управління та володіння спадковим майном, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зокрема даний факт, підтверджується не лише наявністю у позивача правовстановлюючих документів на спадкове майно, але й іншими доказами дослідженими судом в судовому засіданні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Підсумовуючи вищезазначене та оскільки позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, суд вважає, що позивач позбавлений можливості іншим шляхом захистити своє право власності на спадщину за законом, до складу якої входить житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами. У зв`язку з чим, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, так як, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 527, 530, 5347, 537, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 223, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд,-

У х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Селидівської міської ради Донецької області про визнання встановлення факту та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1, кв.м., житловою площею 31,3 кв.м. з усіма господарськими будівлями та спорудами, що належали спадкодавцеві ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після початку її функціонування, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_6 , ІПН НОМЕР_5 .

Відповідач: Селидівська міська рада Донецької області, юридична адреса Донецька область, м. Селидове, вул. К. Маркса, буд. № 8; код за ЄДРПОУ № 04052962.

Суддя Н.О. Хацько