Головуючий в 1 інстанції Черков В.Г.
Доповідач: Мальцева Є.Є
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Биліни Т.І.,

Мироненко І.П.,

секретар Сидельнікова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики, в якому зазначив, що 01.01.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошей, за умовами якого відповідач отримав гроші у розмірі 47 500 євро зі строком повернення до 01.01.2013 року та сплатою щомісячно 1% від суми позики. Про отримання вказаної суми відповідач написав розписку. По закінченню строку договору позики відповідач гроші не повернув. В 2013 році позивач звернувся до Ворошиловського районного суду м.Донецька з позовом до відповідача про стягнення коштів за договором позики, та заочним рішенням цього суду позовні вимоги було задоволено. В подальшому ухвалою суду вказане заочне рішення було скасовано та справу призначено до судового розгляду, але у зв'язку з проведенням АТО на території м.Донецька розгляд справи не відбувався. Відновити втрачене судове провадження неможливо, оскільки розгляд справи не було закінчено по суті. Позивач уточнив свої позовні вимоги, залучивши до справи у якості співвідповідача ОСОБА_4, яка є дружиною відповідача, оскільки договір позики був укладений під час їх шлюбу. На підставі викладеного просить стягнути з відповідачів на свою користь грошові кошти за договором позики у розмірі 47 500 євро, що станом на дату подання нового позову складає 1 579 123,25 грн. та відсотки у розмірі 1 105 358,28 грн., а всього - 2 684 509,53 грн., судові витрати.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 23 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 01.01.2012 року у розмірі 47 500 євро, що станом на 09.02.2012 року еквівалентно 503 775 грн. 50 коп., та суму процентів за період з 01.01.2012 року по 28.12.2017 року у розмірі 362 718 грн. 72 коп., а всього - 866 494 грн. 22 коп..

В решті позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2 582 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати у повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції повністю необґрунтовано відмовлено ОСОБА_2 у застосуванні строків позовної давності до даних правовідносин, оскільки строк на пред'явлення позивачем позову було вичерпано станом на грудень 2017 року, адже справа фізично не була передана до Селидівського міського суду Донецької області станом на вересень 2014 року, а новий позов пред'явлено вже після спливу трирічного терміну. Дані твердження відповідача були безпідставно відхилені, а судом незаконно зазначено, що твердження останнього є хибними.

Судом першої інстанції взагалі не наведено, з якого саме моменту часу слід обліковувати строк позовної давності. Посилання суду на той факт, що позивач звернувся до Селидівського міського суду Донецької області із заявою про видачу дублікату виконавчого листа, яка була задоволена судом 25.12.2015 року, не ґрунтуються на законі. Сам факт звернення позивача із заявою про видачу дублікату виконавчого листа не є та не може бути беззастережним фактом того, що останній не знав про прийняття ухвали Ворошиловським районним судом м.Донецька від 06 грудня 2014 року за заявою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5, якою скасовано заочне рішення Ворошиловського районного суду м.Донецька від 03 вересня 2013 року, а справу призначено до розгляду на 25 червня 2014 року, який не відбувся. Вищевказана ухвала була прийнята у відповідності до чинних на той час норм ЦПК України, відповідно до абз.5 ч.5 ст. 74 якого позивач вважався таким, що належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Більше того, вказана ухвала була опублікована у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст.ст. 252-255,256,267,492 ЦПК України, абз.5 ч.5 ст. 74 ЦПК України ( в редакції, чинній на момент прийняття ухвали від 06 травня 2014 року), що призвело до прийняття неправосудного рішення.

Також апелянт зазначив про порушення порядку розрахунку зобов'язань та строків позовної давності щодо окремих зобов'язань. Ураховуючи, що за умовами доданої до позовної заяви копії договору позики, окремо передбачалось щомісячна сплата відсотків, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів мав би обчислюватись з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Аналогічну позицію виклав Верховний Суд України у своїй постанові від 19.03.2014 №6-20цс14.

Таким чином, у суду першої інстанції абсолютно були відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог з урахуванням факту спливу строків позовної давності, а відтак сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові згідно ч.4 ст.267 ЦК України.

Судом першої інстанції наведено розрахунок суми боргу за методикою, яка не прописана у Цивільному процесуальному кодексі України, а тлумачення ст.ст. 184, 186, 492 ЦПК України здійснено на власний розсуд без дотримання вимог ст.263 ЦПК України.

Апелянт також зазначив про встановлення фактів та обставин, які не знайшли належного документального підтвердження належними та допустимими доказами.

Судом першої інстанції хибно встановлено виникнення договірних відносин між позивачем та відповідачем, адже у відзиві на позовну заяву відповідач жодного разу не визнав, що підписував спірний договір позики від 01.01.2012. а також про те, що отримував за ним кошти та/або проводив із позивачем певні розрахунки, а також поставлено під сумнів копію вказаного вище договору позики.

Позивачем додано до матеріалів позовної заяви незасвідчену у встановленому законом порядку копію договору позики від 01.01.2012. Вказаний вище договір позики доданий до позовної заяви у звичайній копії, що не дозволяє вважати його автентичним та не може братись до уваги.

Позивач різними способами зловживав наданими йому процесуальними правами, завдаючи шкоди відповідачу, а суд першої інстанції, в свою чергу, не приймав жодних заходів для запобігання такій поведінці позивача, що не може бути свідченням неупередженості судового розгляду.

Також судом першої інстанції було порушено правила ст. 492 ЦПК України.

Від представника позивача - адвоката Пархоменко І.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, в якому зазначено, що з доводами скаржника не погоджується. Зазначає, що твердження апелянта про те, що судом першої інстанції хибно встановлено виникнення договірних відносин між позивачем та відповідачем є безпідставними, оскільки ані відповідач, ані його представник не заперечували ні в якій формі факту укладення такого договору та отримання ним грошей. В судовому засіданні 13.06.2018 року для огляду були надані оригінали як договору так і інших документів, що долучалися до позовної заяви. Клопотань про долучення до матеріалів справи саме оригіналу договору відповідач не заявляв. Укладений між сторонами договір позики повністю відповідає всім вимогам, встановленим щодо змісту та форми правочину, а відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування таких обставин.

Строк позовної давності позивачем пропущений не був, у зв'язку з чим суд на законних підставах відмовив відповідачу у його застосуванні.

Позиція відповідача про те, що проценти можуть нараховуватися тільки за період дії договору суперечить ст. 1048 ЦПК України. Відповідач і до цього часу має обов'язок зі щомісячної виплати позикодавцю процентів в обумовленому договором розмірі, оскільки позика досі не повернута навіть частково.

Разом з тим представник позивача вважає, що місцевий суд при прийнятті оскаржуваного рішення допустив неправильне застосування процесуальних (ст. 492 ЦПК України) та матеріальних норм права (ст. 524,526 ЦК України), коли не прийняв до уваги розрахунок позивача щодо суми боргу, виходячи з курсу євро до гривні станом на час звернення до суду з даним позовом. Просить суд змінити рішення Селидівського районного суду Донецької області від 23.10.2018 року, позов задовольнити повністю, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 1 520 053,49 грн, суму процентів на суму позики у розмірі 1 064 037,44 грн, з урахуванням курсу євро на час прийняття судом рішення, стягнути судовий збір у розмірі 8000 грн.

У відповідності до положень ч.2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу без участі позивача та відповідачів, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Чередниченка Д.О., які просили скаргу задовольнити, пояснення представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Пархоменко І.С., яка просила рішення суду змінити, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України). Тому колегія суддів переглядає рішення тільки в частині задоволених судом вимог до ОСОБА_2, оскільки в частині відмови у позовних вимогах до ОСОБА_4 рішення ніким не оскаржується.

Відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором позики від 01 січня 2012 року ОСОБА_3 (позикодавець) надав, а ОСОБА_2 (позичальник) отримав грошові кошти у розмірі 47 500 євро на строк до 01.01.2013 року зі сплатою щомісячно 1 відсотка від суми позики на весь строк позики. Дружини сторін ознайомлені та згодні зі змістом цього договору. В договорі мається розписка відповідача (позичальника) про отримання грошових коштів відповідно до укладеного договору.

Заочним рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 03 вересня 2013 року у цивільній справі № 255/3597/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суми процентів на суму позики, 3% річних, суми витрат на телеграми та витрат на правову допомогу, позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 503 775,50 грн., суму процентів у розмірі 75 566,25 грн., витрати на телеграми у розмірі 29,28 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн., судовий збір у розмірі 3 441 грн., а всього - 588 812 грн. 03 коп.

Ухвалою Ворошиловського районного суду м. Донецька від 06 травня 2014 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення від 03.09.2013 року задоволено, заочне рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 03.09.2013 року у цивільній справі № 255/3597/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суми процентів на суму позики, 3% річних, суми витрат на телеграми та витрат на правову допомогу скасовано та справу призначено до розгляду на 25 червня 2014 року.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 25 грудня 2015 року заяву ОСОБА_3 про видачу дубліката виконавчого листа задоволено та видано дублікат виконавчого листа у цивільній справі № 255/3597/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суми процентів на суму позики, 3% річних, суми витрат на телеграми та витрат на правову допомогу.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 04 січня 2018 року визнано виконавчий лист у цивільній справі № 255/3597/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суми процентів на суму позики, 3% річних, суми витрат на телеграми та витрат на правову допомогу таким, що не підлягає виконанню.

Постановою головного державного виконавця Подільського районного відділу ДВС міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 05 березня 2018 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у цивільній справі № 255/3597/13-ц за вищевказаним позовом закрито.

Розглядаючи позов, суд встановив вищевказані обставини, і врахував наступні норми права.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений законом або договором.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 47 500 євро, а відповідач, отримавши їх, надав про це розписку, чим підтвердив угоду, але належним чином не виконав свої обов'язки по їх поверненню.

Відповідач ОСОБА_2 ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду не явився, щоб дати власні пояснення, що є його процесуальним правом. Прямо і однозначно обставини, викладені в позовній заяві, відповідач не спростував. Твердження його представника, що відповідач ОСОБА_2 не заявляв про відсутність відносин, пов'язаних із позикою, між сторонами справи, оскільки не міг ознайомитися із оригіналом договору позики, при цьому ніколи не визнавав позовні вимоги, є надуманими, такими, що свідчать про намір затягнути розгляд справи, а не про спростування вимог позивача. Так, клопотання про призначення судової експертизи документу було заявлено представником відповідача тільки в апеляційному суді, при цьому він не скористався правом надати суду подібний доказ в суді першої інстанції без поважних причин, оскільки мав можливість витребувати оригінал договору позики для проведення судової експертизи. Крім того, відповідач жодного разу під час розгляду справи не заявляв про те, що не укладав договір позики із позивачем. Представник від імені довірителя пояснював колегії суддів, що ОСОБА_2 не пам'ятає достовірно, чи укладав він договір позики із позивачем, і висловив однозначну позицію тільки після огляду оригіналу договору позики, копія якого є в матеріалах справи з моменту звернення до суду ОСОБА_3 Крім того, в заяві про скасування заочного рішення від 03.09.2013 року ОСОБА_2 мотивував необхідність скасування рішення тільки неналежним повідомленням його про розгляд справи, не посилаючись на необхідність надання доказів для спростування обставин, вказаних позивачем.

Отже, неможливо не погодитися із висновком суду про те, що позивачем належно підтверджено обставини укладання договору позики із позивачем на суму 47 500 євро, і відповідачем протилежного не доведено.

Вирішуючи питання щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що сторонами при укладенні договору позики було визначено строк виконання - 01 січня 2013 року.

Для захисту свого порушеного права щодо неповернення грошових коштів позивач звернувся до Ворошиловського районного суду м. Донецька та заочним рішенням цього ж суду від 03.09.2013 року позов задоволено частково, тобто звернення позивача до суду відбулося в межах строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається спливом строку виконання.

Доводи відповідача, що перебіг строку позовної давності розпочався з моменту скасування заочного рішення та прийняття розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14, коли підсудність справ Ворошиловського районного суду м. Донецька, визначена за Селидівським міським судом Донецької області, суд не приймає до уваги у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ч. 4, 5 ст. 492 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження за заявою про відновлення втраченого судового провадження у випадках, зокрема - подання заяви про відновлення судового провадження, втраченого до закінчення судового розгляду, а тому суд роз'яснює заявнику право звернутися до суду з новим позовом в установленому цим Кодексом порядку.

В судовому засіданні було встановлено, що в провадженні Ворошиловського районного суду м. Донецька знаходиться цивільна справа № 255/3597/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суми процентів на суму позики, 3% річних, суми витрат на телеграми та витрат на правову допомогу, рішення по який на теперішній час не прийнято. Для продовження розгляду вказана справа до Селидівського міського суду Донецької області не передавалася, а тому з урахуванням проведення з квітня 2014 року на території Донецької області АТО суд приходить до висновку про втрату незавершеного судового провадження 255/3597/13-ц за даним позовом.

Таким чином, позивач у відповідності до положень ст.492 ЦПК України звернувся до суду з новим позовом відповідно до ст. 492 ЦПК України.

Як зазначалося, що перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

З ухвали про скасування заочного рішення від 06.05.2014 року встановлено, що розгляд заяви проводився без участі позивача, докази щодо його повідомлення про цей розгляд сторонами не надано.

Крім того, позивач звертався до Селидівського міського суду Донецької області з заявою про видачу дубліката виконавчого листа та ця заява була задоволена судом 25 грудня 2015 року.

Таким чином, було встановлено, що позивач вперше звернувся до суду в 2013 році, розгляд справи не було закінчено через проведення АТО в Донецькій області, відомості про повідомлення позивача щодо скасування заочного рішення відсутні, судове провадження було втрачено та воно не підлягає поновленню, тому суд вважає, що при подачі нового позову строк позовної давності не сплив.

Твердження представника відповідача про те, що суд не повинен приймати до уваги ту обставину, що позивачу було неправомірно видано дублікат виконавчого листа, і тому неможливо вважати, що він не знав про відсутність рішення суду за результатами спору, неможливо прийняти до уваги.

Жодних відомостей про те, що позивач був належно повідомлений про скасування заочного рішення від 03.09.2013 року немає.

Той факт, що позивачу ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 25 грудня 2015 року задоволено його заяву і видано дублікат виконавчого листа про стягнення боргу з ОСОБА_2, свідчить про те, що у позивача були ґрунтовні підстави вважати наявним рішення суду на його користь.

В тому, що ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 04 січня 2018 року визнано виконавчий лист у цивільній справі № 255/3597/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу визнано таким, що не підлягає виконанню, не пов'язаний із будь-якими неправомірними діями позивача.

Тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки він своєчасно звернувся до суду в 2013 році вперше, і в 2018 році також - після того, як в 2018 році довідався про відсутність судового рішення про стягнення боргу на його користь. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права у зв'язку із незастосуванням наслідків спливу строку позовної давності спростовані обставинами справи, зводяться до необґрунтованих сумнівів і незгоди із судовим рішенням, нічим не підкріплених.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції врахував, що немає належних підтверджень того, що позика була отримана в інтересах сім'ї або була використана в інтересах сім'ї, тому вимога щодо солідарного стягнення боргу задоволенню не підлягає. В цій частині рішення ніким не оскаржується.

Разом з тим неможливо погодитися із висновками суду про розмір стягнення грошових коштів за договором позики.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 47 500 євро, при цьому зазначає курс євро до гривні у розмірі (100 євро = 3324,47 грн.) станом на 28.12.2017 року, але з таким розрахунком суд першої інстанції не погодився, оскільки позивач в розумінні ст.492 ЦПК України повинен був зазначити розрахунок 100 євро за курсом, що вказаний в заочному рішенні від 03.09.2013 року, а потім збільшувати свої позовні вимоги. Так суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сума боргу 47 500 євро, що становить 503 775,5 грн. (47 500 євро х 1060,58/100), а розмір процентів складає 362 718,72 грн. (503 775,5 грн. х 1%/100*70 місяців).

Відповідно до ст. 524 ЦПК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 533 ЦПК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов'язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним платіжним засобом на території України. Сторони можуть визначати в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана в позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц.

Як врегульовано статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Між тим оскаржуваним рішенням суду першої інстанції вимоги позивача задоволені частково, і судом визначена до сплати позивачу сума, розрахована за курсом євро, зазначеного судом в заочному рішенні на час первісного звернення до суду ОСОБА_3 в 2013 році.

Таким чином, судом порушені норми ст.ст.1046, 1049 ЦК України, тобто неправильно зменшено суму грошових коштів, що підлягає поверненню позивачу.

Згідно з ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв'язку з викладеним, враховуючи ст.ст.1046,1049 ЦК України, правові позиції Верховного Суду від 16.01.2019 року, колегія суддів вважає, що рішення суду від 23 жовтня 2018 року підлягає зміні, оскільки необхідно виключити з судового рішення вказівку про здійснення перерахунку суми боргу, що підлягає сплаті у гривнях.

Крім того, є слушними доводи ОСОБА_2 про те, що відсотки можуть нараховуватися тільки за період дії договору, а саме з 01.01.2012 року по 01.01.2013 рік. Такі доводи апеляційної скарги ґрунтуються на статті 1048 ЦПК України, відповідно до якої у разі відсутності іншої домовленості сторін відсотки виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом стягнута сума відсотків за період з 01.01.2012 року (дати початку дій договору) по 28.12.2017 року (за 70 місяців, як зазначав у позовній заяві позивач). При цьому позивач обґрунтовував свої вимоги саме положеннями ст.1048 ЦК України, і не заявляв вимог на підставі ст.625 ЦК України. Оскільки сторони встановили умовами договору виплату позичальником відсотків за користування позикою на весь строк позики, який згідно з договором обмежений 01.01.2013 року, то відповідно підлягають стягненню відсотки за період договору позики в сумі 5700 євро ( виходячи з того, що 1% від 47500 євро складає суму 475 євро, то за 12 місяців з 01.01.2012 року по 01.01.2013 року сума відсотків дорівнює 5700 євро).

Підсумовуючи викладене, відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, змінивши рішення суду шляхом виключення з судового рішення вказівки про здійснення перерахунку суми боргу, що підлягає сплаті у гривнях. Разом з тим оскаржене рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 01.01.2012 року у розмірі 47 500 євро скасуванню не підлягає. Також з урахуванням вищенаведених підстав це ж рішення підлягає зміні в частині стягнення відсотків за договором та суми судового збору, і з відповідача на користь позивача слід стягнути суму процентів за період з 01.01.2012 року по 31.01.2013 року у розмірі 5700 євро, і у зв'язку із повним задоволенням позовних вимог стягнути з відповідача у відшкодування судових витрат 8000 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 жовтня 2018 року змінити, виключити з судового рішення вказівку про здійснення перерахунку суми боргу, що підлягає сплаті у гривнях.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 жовтня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу за договором позики від 01.01.2012 року у розмірі 47 500 (сорок сім тисяч п'ятсот) євро - залишити без змін.

Це ж рішення змінити в частині стягнення відсотків за договором та суми судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму процентів за період з 01.01.2012 року по 31.01.2013 року у розмірі 5700 (п'ять тисяч сімсот) євро.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у відшкодування судових витрат 8000 (вісім тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 березня 2019 року.

Судді Є.Є.Мальцева

Т.І.Биліна

І.П.Мироненко