Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 554/8692/15-ц

провадження № 61-5860св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., ШиповичаВ. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Полтавська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Полтавського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Карпушина Г. Л., Обідіної О. І., від 20 лютого 2019 року.

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Полтавська міська рада, про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення, припинення права власності та визнання права власності на нерухоме майно.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що їй належить квартира АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 14 липня 2000 року. Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 березня 2007 року визнано недійсним вказаний договір, після чого квартира неодноразово відчужувалась, останнім власником квартири є ОСОБА_5

Із урахуванням зазначеного, посилаючись на положення статті 388 Цивільного кодексу України,уточнивши позовні вимоги, позивач просила позов задовольнити, витребувати з володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 на її користь шляхом виселення ОСОБА_5 зі спірної квартири, припинити право власності за ОСОБА_5 та визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за нею.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 жовтня 2018 року, у складі судді Шевської О. І., у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що жоден з правочинів, на підставі яких відчужувалась спірна квартира, не визнавався судом недійсним чи нікчемним, а відповідач правомірно набув право власності на цю квартиру і є добросовісним її набувачем.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 лютого 2019 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_4 достовірно було відомо про порушення її прав власника з 2007 року, проте з цим позовом вона звернулась тільки у серпні 2015 року, а тому, зважаючи на зроблені відповідно до приписів частини третьої статті 267 ЦК України заяви, узадоволенні позову слід відмовити у зв'язку із пропуском строку звернення до суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до кінцевого набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України, що й було нею зроблено. Апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статей 330, 387, 388 ЦК України, однак зробив неправильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Апеляційним судом не надано належної оцінки усім обставинам справи, які підтверджують, що про порушення свого права позивач дізналася у вересні 2012 року та звернувшись до суду із цим позовом у липні 2015 року строк звернення до суду не пропустила.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У поданих відзивах на касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_9, а також Полтавська міська рада посилаються на те, що доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті висновків апеляційного суду, який обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку звернення до суду із цим позовом, про застосування якого було заявлено стороною спору.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 липня 2000 року ОСОБА_4 І придбала у ОСОБА_10, яка діяла від імені ОСОБА_11, квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 березня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_11 задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 14 листопада 2007 року заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 березня 2007 року скасовано.

Відповідно до довідки комунального підприємства «Інвентаризатор» від 04 лютого 2007 року за даними реєстрових книг КП «Інвентаризатор» реєстрація права власності на АДРЕСА_1 проводилась за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2000 року за № 1758, який згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 березня 2007 року було визнано недійсним.

В подальшому реєстрація права власності була проведена:

- за ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 червня 2000 року за № 2-1414;

- ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2007 року за № 1399;

- ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2007 року за № 1465;

- ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 06 вересня 2007 року за № 7756.

Останнім власником квартири № 38 по вул. Небесної Сотні (Леніна), 5 в м. Полтаві відповідно до договору купівлі-продажу від 06 вересня 2007 року є ОСОБА_5 Зазначене право власності відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 15870942 від 10 вересня 2007 року зареєстровано комунальним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор».

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтаві від 25 листопада 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2009 року, позов ОСОБА_11 задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладений 14 липня 2000 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 26 травня 2010 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Октябрського районного суду м. Полтаві від 25 листопада 2008 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2009 року скасовано та справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18 січня 2012 року провадження у справі за позовом ОСОБА_11 закрито на підставі пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України, 2004 року, у зв'язку з його смертю та відсутністю правонаступників.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 червня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними та поновлення права власності відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що права ОСОБА_4, яка вважає себе власником квартири не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсними угод, стороною в якій вона не є, а її захист прав можливий лише шляхом пред'явлення віндикаційного позову (т. 1, а. с. 5-6).

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_4 зазначала, що квартира АДРЕСА_1 вибула з її володіння не з її волі, а тому на підставі положень статті 388 ЦК України просила витребувати її з володіння ОСОБА_5 шляхом виселення останнього.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувачацього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку із пропуском строку позовної давності, апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, встановлених обставин справи, виходив із обґрунтованості позовних вимог позивача, наявності права на витребування майна з чужого незаконного володіння. Позивачем правильно обраний спосіб захисту своїх прав, оскільки рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 березня 2007 року та від 25 листопада 2008 року, якими був визнаний недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, в подальшому були скасовані, а ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18 січня 2012 року провадження за позовом ОСОБА_11 закрито у зв'язку з його смертю, отже квартира вибула із володіння позивача поза її волею.

Однак позивач пропустила трирічний строк звернення до суду, про застосування якого було заявлено стороною спору.

Статтями 256, 261 ЦК України визначено, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з часу скасування 14 листопада 2007 року заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтаві від 22 березня 2007 року та пред'явлення 30 січня 2008 року зустрічного позову про визнання правочинів недійсними ОСОБА_4 достеменно було відомо про те, що спірна квартира перебуває у власності відповідача ОСОБА_5, чим порушуються її права.

Враховуючи вказані норми матеріального права, належним чином встановивши обставини справи, апеляційний суд дійшов правильного та висновку про те, що позивач не була обмежена у праві вживати заходи, спрямовані на відновлення своїх прав на спірну квартиру шляхом пред'явлення віндикаційного позову. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 червня 2012 року ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні позовних вимог у зв'язку із обранням неналежного способу захисту, однак із цим позовом вона звернулася лише 06 липня 2015 року.

Апеляційним судом було встановлено, що позивачу та його представнику було відомо про рішення Октябрського районного суду м. Полтави, ухвалене 18 червня 2012 року. Окрім того, ОСОБА_4, яка мала процесуальний статус позивача у справі, повинна була цікавитися результатом розгляду її позову. Віндикаційний позов поданий ОСОБА_4 у липні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

16 березня 2017 року та 13 березня 2018 року від представника ОСОБА_6, а 13 березня 2018 року - від представника ОСОБА_7 і 02 квітня 2018 року - від представника ОСОБА_5 до районного суду подані клопотання про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог ОСОБА_4

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Із урахуванням встановлених обставин у цій справі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого про те, що ОСОБА_4 пропустила строк, встановлений статтею 257 ЦК України, для звернення до суду із віндикаційним позовом, про застосування наслідків спливу якого було заявлено стороною спору, а тому у задоволенні позову слід відмовити з цих підстав.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильного висновку апеляційного суду по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції. Апеляційнимсудом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування правильного по суті судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 20 лютого 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович