Справа № 364/102/19
Провадження № 2/364/112/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.19 р. Володарський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Макаренко Л.А.,

при секретарі судового засідання Кулинич Г.І.,

за участю:

учасники справи не зявилися,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в приміщенні Володарського районного суду Київської області в смт Володарка Київської області цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення грошових коштів за борговою розпискою,

ВСТАНОВИВ:

До Володарського районного суду Київської області 23.01.2019 р. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою, в якій Позивач просить суд стягнути з Відповідача борг за розпискою в сумі 3 368,00 грн.

На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначила, що 29.11.2018 р. вона позичила Відповідачеві 3 368,00 грн., одержання яких останнім підтверджується його розпискою, що знаходиться в Позивача. Відповідач зобовязався повернути кошти до 07.12.2018 р., але у цей термін кошти не повернув, під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого зобовязання.

Ухвалою суду від 04.02.2019 р. відкрито провадження в справі, визначено здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву та призначено підготовче судове засідання на 05.03.2019 р.

У підготовче судове засідання сторони не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням (а.с. 15, 16).

Відповідач 05.03.2019 р. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі, із сумою боргу згоден, просить позов задовольнити (а.с. 17).

За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України); у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку статті 206 ЦПК України. Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав

ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За розясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову та задоволення позову, суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні, виходить з такого.

З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що 29.11.2018 р. сторонами укладено договір позики шляхом написання Відповідачем розписки, за змістом якої він отримав у Позивача грошові кошти в сумі 3 368,00 грн. та зобовязався їх повернути до 07.12.2018 р.

Факт отримання Відповідачем від Позивача зазначеної суми грошових коштів у борг підтверджується згаданою розпискою Відповідача, копія якої додана до позову (а.с. 6).

У визначений сторонами строк та за станом на день розгляду справи Відповідач борг Позивачеві не повернув.

Наведені обставини та сума заборгованості Відповідача перед Позивачем учасниками справи не заперечується, зокрема Відповідачем, яким визнано позов (а.с. 17).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню (частина перша статті 82 ЦПК України).

За загальними положеннями статей 11, 14, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини; цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За визначенням статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку; зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України); зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

За сталою судовою практикою досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (зокрема, постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15, від 13.12.2017 р. у справі № 309/3458/14-ц, постанова Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 712/14562/17-ц).

За визначенням статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів (постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15).

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми (правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 13.12.2017 р. у справі № 309/3458/14-ц, постанові Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 712/14562/17-ц).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зважаючи на усе викладене та встановлені судом обставини, суд вважає, що визнання позову Відповідачем, який не виконав свої зобовязання за укладеним із Позивачем договором позики від 29.11.2018 р., не повернувши останній суму позики у визначеному ними розмірі, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а обставини, на які посилається у позовній заяві Позивач як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження, тому суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою з Відповідача слід задовольнити.

Крім того, на підставі імперативних приписів частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь Позивача судові витрати за сплачений судовий збір. Водночас, зважаючи на визнання Відповідачем даного позову, суд застосовує частину першу статті 142 ЦПК України, за якою у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма закріплена частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 11, 14, 16, 509, 525, 526, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, статтями 2-4, 12, 13, 82, 89, 141, 142, 200, 206, 247, 258, 259, 263-265, 272, 273, 351, 352, 354, 355, підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, (зареєстрована та фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4; РНОКПП НОМЕР_1) борг за розпискою від 29.11.2018 р. в розмірі 3 368,00 (три тисячі триста шістдесят вісім) грн.

Стягнути зі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, (зареєстрована та фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4; РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 (двадцять) коп.

Управлінню Державної казначейської служби України у Володарському районі Київської області повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, (зареєстрована та фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4; РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 (двадцять) коп., сплачений на підставі квитанції від 22.01.2019 р. № 0.0..1

Копію рішення суду направити сторонам.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Володарський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення (підпункт 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано; в разі подання такої скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А. Макаренко