Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 400/1207/16-ц

провадження № 61-27167св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), КузнєцоваВ. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Письменного О. А., Єгорової С. М., Дуковського О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення незаконно отриманих грошових коштів.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що під час спільного проживання із ОСОБА_6 ними придбаний житловий будинок із надвірними будівлями. За належну частку будинку він сплатив їй 19 000,00 дол. США. Незважаючи на те, що він віддав ОСОБА_6 кошти за її частину спільного майна, вона звернулася до суду із позовом до нього про виділ у натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності. Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 липня 2015 року, ОСОБА_6 виділено частку із майна, що є у спільній сумісній власності, а саме 1/2 частини вказаного житлового будинку. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року вказані судові рішення скасовані, справу направлено на новий розгляд. У ході розгляду цієї справи відповідачі підтвердили факт отримання від нього грошей у сумі 19 000,00 дол. США.

Із урахуванням наведених обставини, позивач просив суд стягнути із відповідачів на його користь безпідставно отримані ними кошти у сумі 19 000,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України на день звернення до суду із позовом складає 476 898,10 грн.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що укладений між сторонами договір не є договором позики, однак грошові кошти не підлягають поверненню, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення незаконно отриманих грошових коштів відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що надані сторонами боргові розписки від 27 березня та 29 серпня 2011 року підтверджують наявність укладеного між сторонами договору позики і не дають підстав стверджувати, що передані позивачем 19 000,00 дол. США спрямовані на компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя, у зв'язку із чим у задоволені позову необхідно відмовити за недоведеністю.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_8 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин справ, не дослідив усі докази у справі. Строк позовної давності необхідно розраховувати із 19 червня 2014 року - із дня, коли ОСОБА_6 повторно звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справа разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що 01 лютого 2008 року ОСОБА_4 придбав за 41 000,00 грн житловий будинок із надвірними будівлями, що розташований за адресою: вул. Чапаєва, 6 у смт. Петрове Кіровоградської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку.

ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 7 000,00 дол. США та зобов'язався повернути їх до 01 вересня 2011 року, що підтверджується розпискою від 27 березня 2011 року.

29 серпня 2011 року ОСОБА_4 повернув 19 000,00 дол. США ОСОБА_6 для передачі їх ОСОБА_5, що підтверджується розпискою від 29 серпня 2011 року.

Рішенням Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 липня 2016 року, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про виділ у натурі частки майна, що є сумісною власністю, задоволено. Виділено ОСОБА_6 у натурі 1/2 частини домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Визначаючи справжню природу правовідносин сторін, суд апеляційної інстанції, належним чином дослідивши докази та з'ясувавши фактичні обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що надані сторонами боргові розписки від 27 березня та 29 серпня 2011 року підтверджують наявність укладеного між сторонами договору позики і не дають підстав стверджувати, що передані позивачем 19 000,00 дол. США спрямовані на компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57?60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що строк позовної давності необхідно розраховувати із 19 червня 2014 року, не мають правового значення для вирішення справи, оскільки у задоволені позову відмовлено за недоведеністю.

Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції ? без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний