Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 348/405/15-ц

провадження № 61-13471св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Вакарук В. М., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 18 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 29КН, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 58 000 доларів США під 18 % річних з кінцевим терміном повернення до 17 вересня 2018 року. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 04 лютого 2015 року в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 108 669,46 доларів США, що еквівалентно 1 816 953,31 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 46 968,70 доларів США, за процентами - 40 378,92 доларів США, за пенею - 16 132,86 доларів США, за штрафом (фіксована частина) - 14,95 доларів США, за штрафом (процентна складова) - 5 174,02 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 18 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки№ 29КН, за яким поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

ОСОБА_1 не визнав позов, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року вже було стягнуто солідарно з нього та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за вищевказаним кредитним договором, яка складалася з усього тіла кредиту, нарахованих на той час процентів, штрафів і пені. Таким чином, банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту, у зв`язку з чим в нього відсутні підстави для повторного звернення до суду з аналогічним позовом.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2015 року у складі судді Флоряк Д. В. позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 вересня 2008 року № 29КН в розмірі 4 969,73 доларів США, що еквівалентно 83 093,89 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року з відповідачів стягнуто заборгованість за тілом кредиту, нарахованими на той час процентами, штрафами і пенею. Скориставшись своїм правом на дострокове повернення кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов`язання. Оскільки станом на час розгляду цієї справи вказане рішення суду не виконане, то у позивача виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а саме: трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за тілом кредиту, розмір яких за період з 18 жовтня 2011 року по 04 лютого 2015 року становить 4 969,73 доларів США, що еквівалентно 83 093,89 грн.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року апеляційну скаргуПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 вересня 2008 року № 29КН станом на 23 лютого 2015 року в розмірі: 32 563,34 доларів США, що еквівалентно 923 170,69 грн, - заборгованість за процентами; 10 000 грн - за пенею за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором; 8,82 доларів США, що еквівалентно 250,05 грн, - штраф (фіксована частина); 10 000 грн - штраф (процентна складова від суми заборгованості). Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на стягнення процентів за договором позики за прострочений період до дня фактичного повернення коштів відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, а також - на отримання неустойки, передбаченої умовами договору та ЦК України. На виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 23 квітня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надало новий розрахунок заборгованості, згідно з яким, з урахуванням стягнутих заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року грошових коштів, банк визначив заборгованість позичальника за кредитним договором за період з 19 жовтня 2011 року по 23 лютого 2015 року в розмірі 104 720,98 доларів США, з яких: заборгованість за процентами - 32 563,34 доларів США, за пенею - 64 644,99 доларів США, за штрафом (фіксована частина) - 8,82 доларів США, за штрафом (процентна складова) - 4 986,20 доларів США, за комісією - 2 517,54 доларів США. Взявши до уваги вказаний розрахунок, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 551 ЦК України, у зв`язку з чим зменшив розмір пені та процентної складової штрафу до 10 000 грн. Також суд відмовив у стягненні комісії, оскільки умовами кредитного договору не передбачено обов`язку позичальника відшкодовувати додаткові витрати банку, пов`язані з виконанням цього договору.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У січні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 . подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року, а рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2015 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність у позивача лише права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (в даному випадку - невиконання заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року про дострокове стягнення кредитної заборгованості). Суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором. Крім того, в мотивувальній частині свого рішення апеляційний суд повинен був навести розрахунок заборгованості з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення цього рішення, а не на час подання позовної заяви. Скориставшись своїм правом на дострокове повернення кредиту, ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило строк виконання основного зобов`язання. Оскільки банк звернувся з цим позовом лише у лютому 2015 року, то зобов`язання за договором поруки слід вважати такими, що припинилися. Апеляційним судом відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи без наведення відповідних обґрунтувань.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 березня 2018 року справу № 348/405/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 18 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 29КН, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 58 000 доларів США під 18 % річних з кінцевим терміном повернення до 17 вересня 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 18 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки№ 29КН, за яким поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року було стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за вищевказаним кредитним договором станом на 18 жовтня 2011 року в розмірі 61 882,58 доларів США, що еквівалентно 493 204,19 грн, яка складалася з усього тіла кредиту, нарахованих на той час процентів, штрафів і пені.

Станом на жовтень 2015 року вказане рішення суду не виконане.

В суді першої інстанції ПАТ КБ «ПриватБанк» надало новий розрахунок заборгованості, згідно з яким, з урахуванням стягнутих заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року грошових коштів, банк визначив заборгованість позичальника за кредитним договором за період з 19 жовтня 2011 року по 23 лютого 2015 року в розмірі 104 720,98 доларів США, з яких: заборгованість за процентами - 32 563,34 доларів США, за пенею - 64 644,99 доларів США, за штрафом (фіксована частина) - 8,82 доларів США, за штрафом (процентна складова) - 4 986,20 доларів США, за комісією - 2 517,54 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Таким чином, місцевий суд дійшов правильного висновку про зміну банком на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання, про що свідчить заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року про дострокове стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором від 18 вересня 2008 року № 29КН.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Задовольняючи частково позов, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що скориставшись своїм правом на дострокове повернення кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, а оскільки станом на час розгляду цієї справи заочне рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року не виконане, то у позивача виникло право лише на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, а саме - трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, в порушення вищенаведених норм матеріального права погодився з правомірністю нарахування процентів та неустойки після спливу зміненого банком строку кредитування, у зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатив 4 384,80 грн, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року скасувати, а рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2015 року залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4 384 (чотири тисячі триста вісімдесят чотири) грн 80 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов