печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Литвинової І.В.,

при секретарі - Винник С.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 , представників позивача ОСОБА_21 , ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 , представника відповідача ОСОБА_31 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Національного заповідника «Софія Київська» про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

04 листопада 2015 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує її права та свободи, ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, вказану в доповідній записці, складеній відповідачем, зобов`язати ОСОБА_4 спростувати вказану у доповідній записці від 26 березня 2015 року інформацію щодо позивача шляхом написання офіційного пояснення та публічно вибачитися у присутності трудового колективу Національного заповідника «Софія Київська», стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 1, 00 грн та суму витрат на правову допомогу, понесені у розмірі 1 000, 00 грн, витрати судового збору у розмірі 1 930, 00 грн /т. І а. с. 4-7/.

Ухвалою судді Васильєвої Н. П. від 04 грудня 2015 року у справі відкрито провадження /т. І а. с. 28/.

31 травня 2016 року відповідач звернулася до суду із заявою про виклик свідків та подала письмові заперечення до суду, не визнаючи позов /т. І а. с. 53-54, 55-56/.

Відповідач 31 травня 2016 року звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, яка прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом, про захист гідності, честі, ділової репутації, у якій просила /т. І а. с. 82-85, 138-140/:

- визнати, що поширені ОСОБА_1 відомості, про те, що наче б то вона винна у крадіжці її калькулятора у другій половині 2009 року та про непоодинокі випадки зникнення цінних речей там, де з`являється ОСОБА_4 , про низькі розумові здібності як науковця ОСОБА_4 , про те, що відділ «Музей «Кирилівська церква» Національного заповідника «Софія Київська» не міг проводити дитячих заходів у період весняних канікул 2015 року, у зв`язку з відсутністю належної підготовки з боку ОСОБА_4 , про її причетність до зникнення 24 березня 2015 року ключа від ключниці, у якій зберігається ключ від музею «Кирилівська церква» - недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, і разом з іншими діями ОСОБА_1 , яка чинить психологічний тиск на ОСОБА_4 і цим створює ситуацію психологічного напруження, говорить на підвищеному тоні у неповажливій формі на адресу останньої образливі слова, провокує на неправомірні вчинки, влаштовує скандали;

- визнати, що ОСОБА_1 принижує та ганьбить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_4 ;

- зобов`язати ОСОБА_1 припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності і ділової репутації відносно ОСОБА_4 ;

- зобов`язати ОСОБА_1 спростувати інформацію, яку вона поширювала, у спосіб найбільш близький до способу її поширення на музейній нараді і на зборах трудового колективу музею «Кирилівська церква» Національного заповідника «Софія Київська»;

- зобов`язати Національний заповідник «Софія Київська» створити умови для спростування ОСОБА_1 недостовірної інформації шляхом збору музейної наради та трудового колективу відділу «Музей «Кирилівська церква» Національного заповідника «Софія Київська».

29 серпня 2016 року представником позивача за первісним позовом ОСОБА_1 подано письмові заперечення на зустрічну позовну заяву та заяву про виклик свідків /т. І а. с. 154-157, 158/.

До суду 16 листопада 2016 року надійшла заява Голови профспілкового комітету ОСОБА_7 про залучення Первинної профспілкової організації Національного заповідника «Софія Київська» до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог, посилаючись на те, що рішення у справі може вплинути на обов`язки заявника щодо захисту інтересів ОСОБА_4 та інших працівників Заповідника (трудового колективу) у сфері трудових правовідносин та на права трудового колективу, у задоволенні якої ухвалою суду від 07 грудня 2016 року відмовлено /т. І а. с. 188, 227/.

Представник відповідача Національного заповідника «Софія Київська» 16 листопада 2016 року подав до суду письмові пояснення, у яких просив позов первісний позов залишити без задоволення, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, зустрічний позов у частині вимог до Заповідника відмовити, до ОСОБА_4 - поклався на розсуд суду /т. І а. с. 191-194/.

У судовому засіданні 05 липня 2017 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 подала суду заяву про зменшення та уточнення позовних вимог, а саме просила суд визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, вказану у доповідній записці ОСОБА_4 від 26 березня 2015 року, зобов`язати ОСОБА_4 спростувати вказану у доповідній записці від 26 березня 2015 року інформацію шляхом відкликання даної доповідної записки; стягнути з ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 грн, витрати на правову допомогу та витрати на сплату судового збору, яка прийнята судом до розгляду ухвалою, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати /т. ІІ а. с. 7/.

На підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н. В. № 522 від 29 вересня 2017 року проведено повторний автоматизований розподіл справи, у зв`язку із перебування головуючого судді Васильєвої Н. П. на лікарняному, та передано для розгляду судді Литвиновій І. В. /т. ІІ а. с. 32, 33-35/.

На підставі норми пункту 9 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) ОСОБА_1 подала суду у судовому засіданні заяву з попереднім розрахунком суми судових витрат на загальну суму 7 930 грн.

Ухвалою судді від 24 жовтня 2018 року підготовче провадження у справі закрито і призначено справу до розгляду по суті /т. ІІ а. с. 99-100/.

Допитана як свідок ОСОБА_9 , яка обіймає посаду заступника генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» надала покази суду, що ОСОБА_4 проводила квести у відділі «Музей «Кирилівська церква», які свідок перевіряла, робила деякі зауваження і обговорювала з нею. З ОСОБА_1 свідок проводила дуже багато акцій, як вона вважає, об`єм роботи у відділі «Музей «Кирилівська церква» ОСОБА_1 був титанічний - вона є дуже компетентним працівником, а ОСОБА_4 - амбіційна . Свідок вказала, що розмовляла з ОСОБА_4 і просила її бути коректнішою, але у власне конфлікт вона не втручалася і свідку невідомі факти приниження ОСОБА_1 честі та гідності ОСОБА_4 Особисто при свідкові ОСОБА_1 ніколи не підвищувала голос.

ОСОБА_11 , будучи допитаною як свідок, надала суду покази, що працювала помічником генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» на той час, коли ОСОБА_1 перебувала на посаді завідуючої відділом, наказом генерального директора була направлена у відділі «Музей «Кирилівська церква», для з`ясування конфлікту, у зв`язку із чим пробула 3 місяці за даним місцем роботи і жодний факт, зазначений у доповідній ОСОБА_4 підтверджено не було. Свідок вказала, що рівень ОСОБА_4 як фахівця дуже низький, оскільки вона не має історичної освіти, свою кваліфікацію вона не підвищувала, вона - філолог російської мови, будь-які пропозиції ОСОБА_12 сприймалися ОСОБА_4 агресивно, вона постійно сперечалася або ігнорувала ОСОБА_1 ОСОБА_29 налаштовувала колектив проти ОСОБА_1 , яка була вимогливою та професійною, ОСОБА_4 не намагалася покращити роботу і на будь-які зауваження подавала скаргу керівникові заповідника. Свідок зазначила, що після проведення перевірки вона склала довідку, яка подана генеральному директору, але будь-якого результату не було.

Допитана як свідок ОСОБА_13 надала суду покази, що з 21 січня 2015 року по 14 червня 2015 року працювала у відділі «Музей «Кирилівська церква». 21 березня 2015 року свідок була присутня при події, коли були втрачені ключі та не могли відчити двері. Як вказала свідок, вона не бачила, щоб ОСОБА_1 звинувачувала у цьому ОСОБА_4 ОСОБА_1 була зацікавлена у роботі відділу, але колектив, а саме, ОСОБА_4 , ігнорувала вимоги ОСОБА_1 Свідок вказала, що жодного разу не бачила, щоб ОСОБА_1 кричала на ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_14 вказала, що з 2009 року працює у відділі «Музей «Кирилівська церква» на посаді наукового керівника, зазначила, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 склалися неприязні стосунки, які, на думку, свідка не стосуються роботи, ОСОБА_4 є неконфліктною особою, порядною і виглядає як постраждала. У період з 2012 по 2013 роки почалися відбуватися конфлікти: ОСОБА_1 словісно могла образити ОСОБА_4 , психологічну тиснути на неї, допускала некоректні висловлювання: «Ну какой ОСОБА_15 же филолог», в той же час, як зазначила свідок, ОСОБА_4 ОСОБА_1 не ображала. Водночас, за показами свідка, ОСОБА_1 залишала ОСОБА_4 виконувати її обов`язки на час відпустки. Свідок навела приклад, що у 2009 році ОСОБА_1 звинуватила ОСОБА_4 у зникненні калькулятора, потім вона його знайшла, але перед ОСОБА_4 не вибачилася. ОСОБА_1 перешкоджала науковій роботі, оскільки у 2013 році заборонила користуватися архівом та книгами.

ОСОБА_16 , будучи допитаною судом як свідок, надала покази, що працює музейним доглядачем у відділі «Музей «Кирилівська церква» з 03 квітня 2004 року, зазначила, що у її присутності ОСОБА_1 словесно не ображала ОСОБА_4 За словами свідка, після ОСОБА_17 у колективі нічого не змінилося, відносини не стали кращими.

Допитана як свідок ОСОБА_18 надала суду покази, що є ученим секретарем Національного заповідника «Софія Київська», перед 2014 роком на нараді поставлено питання наповнення роботи, а від відділу «Музей «Кирилівська церква» пропозицій не було, оскільки відділ скаржився, що у них немає умов для прийняття відвідувачів. У 2015 році перед весняно-літнім періодом від відділу також не було ніяких пропозицій, але ОСОБА_4 виступила з двома програмами, які були затверджені.

Свідок ОСОБА_19 надав суду покази, що до відділу «Музей «Кирилівська церква» прийшов працювати восени 2012 року, під час співбесіди з ним ОСОБА_1 вказала, що у колективі неприязні стосунки. ОСОБА_4 та ОСОБА_20 працювали над путівником Музею, який був прочитаний ОСОБА_1 і після цього вона їх почала ображати. Свідок зазначив, що також готував екскурсію і її текст також не задовольнив ОСОБА_1 , вона була категорично проти неї. На думку свідка, ОСОБА_4 у колективі була «цапом-відбувайлом». У грудні 2012 року свідок звільнився, а у 2015 році повернувся до роботи у Музеї, відзначив, що у колективі було напруження, коли бачили ОСОБА_1 Свідок вказав, що до ОСОБА_4 ОСОБА_1 зверталася на підвищених тонах, їй було заборонено користуватися літературою.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) ОСОБА_1 , її представники ОСОБА_21 та ОСОБА_3 свої позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити, одночасно відмовивши у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_4

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 позов ОСОБА_1 не визнала, просила відмовити у його задоволенні, підтримала вимоги зустрічного позову, який і просила суд задовольнити.

Представник відповідача за зустрічним позовом Національного заповідника «Софія Київська» заперечував проти задоволення позову ОСОБА_4 відносно нього.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін у справі, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Наказом від 24 березня 2015 року № 51 В. о. генерального директора ОСОБА_23. «Про розслідування ситуації, що склалась у відділі «Музей «Кирилівська церква», на підставі скарги колективу відділу «Музей «Кирилівська церква» Національного заповідника «Софія Київська» від 18 березня 2015 року та скарги ОСОБА_22 (прибиральника службових приміщень відділу матеріально-технічних та господарського забезпечення від 23 березня 2015 року) направлено для врегулювання та ретельного розслідування ситуації, що склалася, з метою перевірки наданої працівниками інформації, помічника генерального директора ОСОБА_11 /т. І а. с. 68/.

26 березня 2015 року відповідач ОСОБА_4 , перебуваючи на посаді провідного фахівця відділу «Музей «Кирилівська церква», подала Виконуючому обов`язки генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» ОСОБА_23 доповідну записку, яка була зареєстрована у Заповіднику за вх № 29/01-21 від 30 березня 2015 року, у якій доповідала про ситуацію, яка склалася у відділі «Музей «Кирилівська церква», котра негативно позначалася на здоров`ї співробітників, їх моральному стані та на роботі відділу в цілому, зокрема вказуючи на завідуючу відділом ОСОБА_1 , яка, згідно з текстом записки, ініціює ситуацію психологічного напруження, вдаючись до пліток, провокацій, скандалів і навіть сутичок /т. І а. с. 73-75/.

Так, доповідна записка від 26 березня 2015 року, подана Виконуючому обов`язків генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» ОСОБА_23 , містить наступний зміст: «Доповідна записка. Доводжу до Вашого відома, що ситуація, котра склалася у відділі «Музей «Кирилівська церква» останнім часом негативно позначається на здоров`ї співробітників, їх моральному стані та на роботі відділу в цілому. Зав. відділу ОСОБА_1 ініціює ситуацію психологічного напруження, вдаючись до пліток, провокацій, скандалів і навіть сутичок. Так, 22 березня 2015 року зав. відділу ОСОБА_1 , тричі провокувала мене на фізичне зіткнення, не даючи вільно проходити по території музею та у моє службове приміщення, чим довела мене до сліз. Ці знущання відбувалися в період між моїми екскурсіями, і лише під час роботи з екскурсантами я могла непокоїтися і морально перепочити. На мій погляд, поведінка зав. відділу є упередженою, проявом особистого ставлення до мене, спробою довести мене до імпульсивного, необдуманого вчинку, після чого у зав. відділу з`явиться можливість позбутися мене так само, як 12 березня 2015 року вона провокувала і незабаром звільнила музейного доглядача ОСОБА_22 ОСОБА_1 не зацікавлена в хорошій роботі відділу та у залученні якомога більшої кількості екскурсантів, в тому числі і дитячої аудиторії. Так, отримавши від мене 01 березня 2015 року розробку освітньо-пізнавальної програми на весняні канікули «Весняний цикл календарних свят», зав. відділу через кілька тижнів доповіла на музейній нараді, що її відділ не проводитиме жодного дитячого заходу в період з 23 березня по 05 квітня 2015 року (тобто, під час канікул). Ранком 22 березня 2015 року у відділ зателефонувала мама дівчинки-шестикласниці і попередила, що о 15:00 год. вона з дитиною приїде до Кирилівської церкви на квест. Мене про це не проінформували (роботою з дітьми займаюсь я). За розпорядженням ОСОБА_1 квест не був проданий, а здивовану і розгнівану маму з дочкою приєднали до моєї екскурсійної групи. Дізнавшись про ці обставини після завершення екскурсії, я запросила дівчинку на інтерактивне заняття на вівторок, 24 березня 2015 pоку, і вона приїхала. 24 березня 2015 року близько 10:00 год. виявилося, що зник ключ від ключниці, в якій зберігається ключ від церкви. В цьому звинуватили мене, оскільки я перша прийшла на роботу і, відповідно, саме я і тільки я могла взяти ключ. Та обставина, що я підготувала програму і очікувала велику кількість дітей (18) і мені, як нікому, зникнення ключа було невигідно - не враховувалася. Ключ знайшов охоронець через п`ять хвилин після початку паніки (а я про те, що ключ знайшовся дізналася лише ввечері), його поклали в інше місце ще напередодні, але знущання наді мною продовжувалися цілий день. Діти запізнилися на 30 хв. і за цей час ОСОБА_1 встигла довести мене до майже істеричного стану, мені було млосно і серце билося десь в горлі, а ОСОБА_1 кричала: « Пейте , пейте свой корвалол! Он Вам все равно не поможет!» Тепер її претензії до мене полягали в тому, що я запросила дуже багато дітей і їм, на думку ОСОБА_1 , не вистачить місця під час майстер-класу. (В перших числах січня 2015 р. ОСОБА_1 була іншої думки. На музейній нараді, коли я захищала освітньо-пізнавальну програму «Від Різдва до Богоявлення», ОСОБА_1 кричала мені при всіх, що треба не менше 20 дітей на таких заходах, але де їх посадити. ОСОБА_27 промовила: «Хоча б двоє прийшло», а ОСОБА_9 для заспокоєння ОСОБА_28 пообіцяла передати до Кирилівської банкетки. У відділ було привезено 16 банкеток, 8 з яких знаходяться в кабінеті у зав. Відділом). На моє прохання дати можливість взяти банкетки з її кабінету на час проведення майстер-класу, зав. відділом мені відповіла: « Я ни -че-го Вам не дам!». Через те, що зав. відділу займається чим завгодно, але не своєю безпосередньою роботою, вона стала припускатися помилок у складанні графіка роботи відділу. В будні дні в музеї може працювати три музейних доглядача, а у вихідні, коли відвідувачів найбільше, зав. відділу виводить на роботу двох, одного і навіть жодного музейного доглядача. Так, 12 квітня 2015 pоку, у святкову неділю, на Пасху, за графіком, на роботі мають бути: науковий співробітник і провідний фахівець. З приходом весни у вихідні дні до музею приходить багато відвідувачів, а у церковне свято до музею-церкви їх може бути ще більше. Іноді ми з колегами одночасно працювали вдвох і навіть втрьох, проводячи екскурсії. Як нам працювати 12 квітня 2015 pоку, не маю уяви. В Книзі виходу на роботу олівцем написано, що ми вдвох з науковим співробітником працюємо цілий день у церкві. Вірогідно, мається на увазі, що хтось з нас буде виконувати обов`язки музейного доглядача. А чому не двірника чи прибиральниці? Може хай кожний виконує свої обов`язки? Прошу розібратися і сприяти поліпшенню ситуації. 26 березня 2015 року ОСОБА_29 ».

За результатом перевірки, яка проводилася з 30 березня 2015 року по 29 квітня 2015 року у відділі «Музей «Кирилівська церква», помічником генерального директора ОСОБА_11 складено довідку щодо перевірки фактів, викладених у зверненнях співробітників, та, у тому числі, довідній записці провідного фахівця відділу «Музей «Кирилівська церква» Національного заповідника «Софія Київська» ОСОБА_4 до В. о. генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» ОСОБА_23 , зареєстрованої 30 березня 2015 року № 29/01-21 /т. І а. с. 19-22/.

Наказом від 01 квітня 2015 року № 61 В. о. генерального директора ОСОБА_23 наказано долучити доповідну записку ОСОБА_4 до переліку документів, за якими проводиться розслідування у відділі «Музей «Кирилівська церква» відповідно до наказу від 24 березня 2015 року № 51 «Про розслідування ситуації, що склалась у відділі «Музей «Кирилівська церква» /т. І а. с. 72/.

Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України).

За статтею 55 Основного Закону України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно із статтею 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України, предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції.

Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

Так, у доповідній записці від 26 березня 2015 року інформація викладена як така, що містить фактичні дані про обставини та події, також вона містить і висловлювання, що виражають особисте ставлення ОСОБА_4 до них, яке є оціночним судженням, але перебільшеним.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. Свобода слова передбачає використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на інформацію та ідеї, які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які обурюють, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає демократичного суспільства.

Враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, суд приходить до висновку, що зміст поданої 26 березня 2015 року ОСОБА_4 доповідної записки, інформацію якої позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію, і зобов`язати відповідача спростувати її, виходять за межі права на свободу вираження поглядів та допустимої критики. Висловлювання мають фактологічний характер, викладені у формі твердження, а не оціночного судження, та дійсність яких стороною відповідача не підтверджена.

Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Згідно з приписами частини першої, другої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, встановлені письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України.

Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає доведеними обставини, на які посилався позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) у частині недостовірності, висловленої відповідачем інформації у доповідній записці від 26 березня 2015 року, зареєстрована у Національному заповіднику 30 березня 2015 року за № 29/01-21, стосовно неї, й законними підстави вважати її такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, тому позов підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, вона відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, зазначених у пункті 3 Постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, від 27 лютого 2009 року № 1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідача за первісним позовом суми відшкодування моральних збитків у розмірі 01, 00 грн, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 вказала, що сума у такому розмірі є символічною, оскільки неможливо виразити у грошовому еквіваленті душевні страждання та емоційні переживання, викликані діями ОСОБА_4 , так як ніякі засоби не компенсують ті неприємні та принизливі моменти, які вона змушена була пережити через неї.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини судом визнано презумпцію моральної шкоди, що полягає у тому, що у разі порушення майнових або немайнових прав, «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку, людина відчуває страждання (моральну шкоду).

Суд приймає до уваги зазначену практику Європейського суду з прав людини як беззаперечну та, враховуючи наведені правові норми, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази та у межах позовних вимог, дотримуючись вимог чинного законодавства, вважає обґрунтованим розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 01, 00 грн, оскільки моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні фізичній особі внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, що не може бути відшкодовано шляхом лише констатації судом факту порушення.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, на користь позивача за первісним позовом ОСОБА_1 підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 930, 00 грн. Оскільки суду не надано розрахунку витраченого часу на надання правової допомоги, позивачеві суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення судових витрат пов`язаних із її отриманням у розмірі 1 000, 00 грн.

Водночас доводи та обставини, на які посилалася позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним), залишилися не доказаними, зокрема власне те, що мали місце порушення збоку ОСОБА_1 її особисті немайнові права такі, як честь, гідність та ділова репутація, оскільки покази свідків не підтверджені будь-якими іншими засобами доказування, окрім як показів свідка.

У відповідності до статті 141 ЦПК України, позивачеві за зустрічним позовом ОСОБА_4 судовий збір не відшкодовується, оскільки у задоволенні її позовним вимог суд відмовляє.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 28, 32, 34, 55, 61, 68, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 1-23, 201, 277, 297, 299 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Постановою Пленуму Верховного суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами та доповненнями, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - задовольнити.

Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача ОСОБА_1 інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_4 в доповідній записці від 30 березня 2015 року.

Зобов`язати ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстр. АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) спростувати вказану в доповідній записці від 30 березня 2015 року інформацію, шляхом її відкликання.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстр. АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , за реєстр . АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) у відшкодування моральної шкоди 1 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 930 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Національного заповідника «Софія Київська» про захист честі, гідності та ділової репутації - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. В. Литвинова