ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м.Суми

Справа №590/177/18

Номер провадження 22-ц/816/491/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Попової А.П.,

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану через представника - адвоката Страшка Олега Володимировича

на рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 21 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Бондарчука Я.П., у приміщенні Ямпільського районного суду Сумської області, повний текст судового рішення складено 28 листопада 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця»), третя особа: Управління Держпраці у Сумській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги мотивує тим, що 29 квітня 2016 року він був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком з посади стропальника 5 розряду Виробничого підрозділу Конотопської дирекції залізничних перевезень. Після звільнення він неодноразово звертався до відповідача щодо надання йому інформації про правильність розрахунків при його звільненні. Відповідно до листа Управління Держпраці у Сумській області від 11 грудня 2017 року під час перевірки відповідача виявлено, що в розрахунку заробітної плати за липень 2017 року позивачу нарахована винагорода за підсумками роботи за 2016 рік, яка виплачена поштовим відправленням 05 серпня 2017 року. У зв'язку з викладеними порушеннями вимог ст. 116 КЗпП України та внаслідок невиплати в день звільнення всіх коштів позивачу, встановлено, що при здійсненні з ним розрахунків по погашенню заборгованості в порушення ч. 1 ст. 117 КЗпП України, позивач має право стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 05 травня 2016 року по 05 серпня 2017 року. 02 лютого 2018 року відповідач частково визнав свою провину під час розрахунку при звільненні позивача і виплатив йому середній заробіток з 30 квітня по 05 травня 2016 року в сумі 979 грн 14 коп., а відтак за ці дні у позивача претензії відсутні.

Просить стягнути з ПАТ «Українська залізниця» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 травня 2016 року по 05 серпня 2017 року в сумі 59 237 грн 85 коп.

Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 21 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане рішення суду позивач через свого представника - адвоката Страшка О.В. оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, а також порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що висновки суду щодо пропущення позивачем строку позовної давності є помилковими, так як про порушення свого права позивач дізнався лише 11 грудня 2017 року, а тому вчасно звернувся до суду в строки, передбачені законодавством. Крім того, зазначає, що суд не проаналізував всі письмові докази надані позивачем та його представником, а відтак безпідставно відмовив у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 77,78 ЦПК України щодо наявності підстав стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, зазначає, що строк позовної давності згідно ч. 1 ст. 258 ЦК України та ст. 233 КЗпП України позивачем пропущений.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Страшка О.В., який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача Домбровського С.І., який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обов'язок підприємства, установи, організації виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки виплати сум, що належать йому при звільненні, згідно ст. 117 КЗпП України, наступає лише при наявності вини власника або уповноваженого ним органу. Тому по кожній з таких справ суди повинні з'ясовувати не тільки наявність самого факту затримки проведення розрахунку при звільненні, а і перевіряти наявність вини власника або уповноваженого ним органу в цьому як головної умови відповідальності і у рішенні суду зазначати, в чому саме вона полягає.

Ст. 97 КЗпП України встановлено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Статтею 9 Закон України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 29 квітня 2016 року звільнено з роботи за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України (а.с.4). 05 травня 2016 року йому виплачено суми належні при звільненні в розмірі 35 103,96 грн. (137-140).

У зв'язку з несвоєчасною виплатою вказаних коштів відповідач виплатив позивачу 02 лютого 2018 року середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 30 квітня 2016 року по 05 травня 2016 на сумі 979,14 грн (а. с. 141).

На підставі Положення про преміювання керівників, фахівців, службовців апарату та виробничого штату Конотопської дирекції залізничних перевезень та Положення про преміювання керівників, спеціалістів, службовців та робітників станції Хутір-Михайлівський, які є додатками до колективного договору премія за квітень 2016 року нараховувалась в червні 2016 року у зв'язку з відсутністю фонду оплати праці та була виплачена позивачу і всім іншим працівникам виробничого підрозділу, в якому працював позивач, в липні 2016 року, що підтверджується платіжною відомістю № 36 та розрахунком заробітної плати ОСОБА_1 (а. с. 142-152).

Згідно пунктів 4.8, 4.9 Положення про преміювання керівників, фахівців, службовців апарату та виробничого штату Конотопської дирекції залізничних перевезень виплата премії провадиться згідно наказу начальника дирекції на підставі протоколу комісії. Виплата премії провадиться в межах наявності фонду оплати праці.

Відповідно до пунктів 2.10, 2.12, 2.13 Положення про преміювання керівників, спеціалістів, службовців та робітників станції Хутір-Михайлівський працівникам, які відпрацювали неповний місяць в зв'язку з призовом до лав Збройних сил України, переходом на іншу роботу, вступом до ВУЗу, іншим поважним причинам, виплата премії провадиться за фактично відпрацьований час у звітному періоді. Виплата премії провадиться згідно наказу начальника дирекції на підставі протоколу комісії станції. Виплата премії провадиться в межах наявності фонду оплати праці.

На підставі Положення про виплату винагороди за підсумками роботи за рік затвердженого наказом Укрзалізниці від 23 грудня 2003 року № 327-Ц зі змінами, яке є додатком до галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту і профспілками винагорода за підсумками роботи за 2015 рік нараховувалась всім працівникам відповідача, в тому числі і позивачу, у вересні 2016 року та була виплачена йому в жовтні 2016 року (а.с.153-164).

Згідно вказаного Положення нарахування винагороди провадиться на посадовий оклад (місячну тарифну ставку), який склався на кінець року (грудень місяць). При зміні протягом календарного року посадового окладу (місячної тарифної ставки), за винятком з причини загального підвищення тарифних ставок та посадових окладів або запровадження нового наказу про оплату праці, нарахування винагороди провадиться пропорційно відпрацьованому часу. Виплата винагороди провадиться згідно з рішенням керівництва Укрзалізниці, погодженим з Радою профспілки залізничників і транспортних будівельників України. Винагорода виплачується за результатами роботи календарного року після підведення підсумків фінансово-господарської діяльності.

Також на підставі вищезазначеного Положення про виплату винагороди за підсумками роботи за рік, яке є додатком до галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту і профспілками винагорода за підсумками роботи за 2016 рік нараховувалась всім працівникам відповідача, в тому числі і позивачу, у липні 2017 року та була виплачена йому та всім іншим працівникам відповідача у серпні 2017 року, що підтверджується розрахунком його заробітної плати за липень 2017 року та списком переказів (а. с. 165-173).

Отже, при нарахуванні у вересні 2016 року, у липні 2017 року і при виплаті винагороди за підсумками роботи за рік ОСОБА_1 у жовтні 2016 року та у серпні 2017 року, вимоги ст.116 КЗпП України не були порушені, так як зазначена винагорода не могла бути нарахована позивачу раніше, оскільки її нарахування та виплата провадиться за результатами роботи календарного року, після підведення підсумків фінансово-господарської діяльності, як це передбачено Положенням про виплату винагороди за підсумками роботи за рік, затвердженого наказом Укрзалізниці від 23 грудня 2003 року № 327-Ц.

Колегія суддів також не вбачає порушень вимог ст. 116 КЗпП України стосовно нарахування та виплати позивачу премії за квітень 2016 року, так як відповідно до Положення про преміювання керівників, фахівців, службовців апарату та виробничого штату Конотопської дирекції залізничних перевезень та Положення про преміювання керівників, спеціалістів, службовців та робітників станції Хутір-Михайлівський, які є додатками до колективного договору виплата премії провадиться в межах наявності фонду оплати праці, а тому вказана премія була нарахована позивачу, як і всім іншим працівникам відповідача у червні 2016 року та виплачена у липні 2016 року, коли у підприємстві були наявні кошти для здійснення преміювання.

Виходячи з встановлених обставин справи, висновки суду першої інстанції в частині відсутності підстав для застосування ст. 117 КЗпП України стосовно виплаченої позивачу премії за квітнень 2016 року та винагороди за підсумками роботи за 2015 рік та 2016 рік, є правильними.

Щодо посилань представника позивача на лист управління Держпраці у Сумській області від 11.12.2017 року, які містяться як в позовній заяві, так і в доводах апеляційної скарги, то вказаний доказ не має для суду наперед встановленої сили та судом першої інстанції надано йому відповідну правову оцінку в сукупності з іншими доказами, з якою колегія суддів погоджується.

В той же час колегія суддів не може погодитись з підставами відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні.

Відповідно до п.8.22 колективного договору при звільненні працівників вперше з роботи у зв'язку з виходом на пенсію, виплачується одноразова матеріальна допомога в розмірі середньомісячних заробітків в залежності від стажу роботи та відповідно встановлено, що розмір цієї допомоги надається в залежності від стажу роботи на залізничному транспорті.

При визначенні розміру одноразової матеріальної допомоги, належної позивачу при звільненні, не було враховано період його роботи в Державному комерційно-виробничому підприємстві «Полісся» з 17 квітня 1995 року по 19 грудня 1999 року до стажу роботи на залізничному транспорті (а. с. 137).

Після отримання відповідачем від ОСОБА_1 скарг щодо підтвердження стажу роботи на залізничному транспорті були отримані інформація і необхідні документи та встановлено, що Державне комерційно-виробниче підприємство «Полісся» було засноване Південно-Західною залізницею і утворилося на основі ОРСа НОД-5 станції Хутір Михайлівський (а.с.188, 189). А тому на підставі п.8.22 колективного договору позивачу була донарахована у лютому та виплачена у березні 2017 року сума одноразової матеріальної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку (а. с. 179-180).

Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином відповідач не виплатив позивачу в повному обсязі належну йому при звільненні одноразову матеріальну допомогу у зв'язку з невірним обрахування стажу його роботи на залізничному транспорті і в цьому випадку повинен нести відповідальність за затримку розрахунку, передбачену ст. 117 КЗпП України. А тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відповідальності відповідача за затримку виплати позивачу одноразової матеріальної допомоги в повному обсязі при звільненні, є помилковим.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем в суді першої інстанції заявлялося клопотання про застосування строків позовної давності.

Згідно положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим порушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Отже, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права стосовно затримки виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні 01 березня 2017 року, коли йому були перераховані вказані кошти (а. с. 179-180).

Враховуючи наведені роз'яснення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України, доводи апелянта, що про порушення його права йому стало відомо 11 грудня 2017 року з листа Управління Держпраці у Сумській області, колегія суддів не може визнати обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.

Таким чином, враховуючи, що виплата позивачу одноразової матеріальної допомоги при звільненні була фактично здійснена у березні 2017 року, а до суду з позовом він звернувся лише 16 лютого 2018 року, то за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні ним пропущено строк позовної давності, передбачений ст. 233 КЗпП України, що і є підставою для відмови у задоволенні цих вимог.

Виходячи з наведеного, рішення суду на підставі п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині мотивів відмови у позові ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні.

Враховуючи, що ціна позову складає 59 237 грн 85 коп., дана справа є малозначною, тому відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. п. 3, 4; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану через представника - адвоката Страшка Олега Володимировича задовольнити частково.

Рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 21 листопада 2018 року змінити в частині мотивів відмови у позові ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні.

В іншій частині рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 01 березня 2019 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : В.І. Криворотенко

О.І. Собина