Постанова

Іменем України

03 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 752/9524/15-ц

провадження № 61-26792св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є.В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач: ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року у складі судді Шкірай М. І. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Геращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди.

На обгрунтування позовних вимог зазначив, що 06 вересня 2015 року в м. Києві по вул. Монтажників, 26, за участю автомобілів VOLKSWAGENPOLO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить на праві власності відповідачу, та автомобіля TOYOTACOROLLA, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить позивачу, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено вказані транспортні засоби.

Відповідно до висновку експерта від 30 жовтня 2012 року № 05/09 розмір матеріальної шкоди, завданої автомобілю TOYOTA COROLLA, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, внаслідок пошкодження його при дорожньо-транспортній пригоді складає 113 073,58 грн.

Винним у вчиненні цієї дорожньо-транспортної пригоди постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року по справі про адміністративні правопорушення № 3-7986/12 визнано ОСОБА_5, цивільна відповідальність якого була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Лафорт» (далі - ПрАТ «СК «Лафорт») з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, у розмірі 50 000,00 грн. Розмір франшизи становить 1 000 грн. 19 листопада 2012 року позивач звернувся до ПрАТ «СК «Лафорт» з заявою про страхове відшкодування у сумі 49 000,00 грн, однак на день звернення із позовом до суду майнова шкода не була відшкодована позивачу ні страховою компанією, ні відповідачем.

Просив суд стягнути з відповідача суму завданої майнової шкоди у розмірі 64 073,58 грн (113 073,58 - 49 000,00) та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в рахунок відшкодування майнової шкоди у розмірі 64 073,58 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що протиправність дій відповідача, внаслідок яких пошкоджено належний позивачу автомобіль, встановлена постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, тому майнова шкода, завдана позивачу, підлягає відшкодуванню.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_5 подав до суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У липні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені судові рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 червня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що позивачу на праві власності належить автомобіль TOYOTACOROLLA 2008 року випуску, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3.

06 вересня 2012 року о 13 год 00 хвил ОСОБА_5 в м. Києві по вул. Монтажників, 26, керуючи автомобілем VOLKSWAGENPOLO, державний номерний знак НОМЕР_1, не вибрав безпечну швидкість руху, не впорався з керування і скоїв зіткнення з автомобілем TOYOTA COROLLA, державний номер НОМЕР_2, що призвело до їх механічних пошкоджень, чим порушив пункт 12.1 Правил дорожнього руху України.

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року по справі № 3-7986/12 (№ 2609/21865/12) ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Відповідно до полісу серії AB № 3229693 від 04.05.2012 року станом на 06 вересня 2012 року відповідальність ОСОБА_5 була застрахована в ПрАТ «СК «Лафорт» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, у розмірі 50 000,00 грн. Розмір франшизи становить 1 000 грн.

З висновку судової автотоварознавчої експертизи від 30 жовтня 2012 року № 05/09 вбачається, що розмір матеріальної шкоди, завданий автомобілю TOYOTACOROLLA, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, внаслідок пошкодження його при дорожньо-транспортній пригоді складає 113 073,58 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України в діючій редакції.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить інші обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправність поведінки, в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За вимогами частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

При таких обставинах, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1188 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Встановлено, що постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року у справі № 3-7983/12 (№ 2609/21865/12) ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Згідно частини четвертої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Аналогічні положення передбачені частиною шостою статті 82 чинного ЦПК України.

Абзацом 1 пункту 1.5. Розділу 1 Правил дорожнього руху встановлено, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

З висновку судової автотоварознавчої експертизи від 30 жовтня 2012 року № 05/09 вбачається, що розмір матеріальної шкоди, завданої автомобілю TOYOTA COROLLA, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, внаслідок пошкодження його при дорожньо-транспортній пригоді складає 113 073,58 грн.

Відповідно до полісу серії AB № 3229693 станом на 06 вересня 2015 року відповідальність ОСОБА_5 була застрахована в ПрАТ «СК «Лафорт» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, у розмірі 50 000,00 грн. Розмір франшизи становить 1 000 грн.

19 листопада 2012 року позивач звернувся до ПрАТ «СК «Лафорт» з заявою про страхове відшкодування у сумі 49 000,00 грн.

При таких обставинах суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Посилання в касаційній скарзі на неналежне підтвердження розміру спричинених збитків не є обґрунтованим та спростовується матеріалами справи.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило