Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 562/3010/17

провадження № 61-318 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., ХоптиС. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

відповідач - ОСОБА_5;

третя особа - ОСОБА_6;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 липня 2018 року у складі судді Мички І. М. та постанову Рівненського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з липня 2005 року по 16 лютого 2017 року вона проживала із відповідачем однією сім?єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16 лютого 2017 року. У період проживання однією сім?єю ними було набуто у власність: майновий комплекс по АДРЕСА_1, оформлений на ОСОБА_5 згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1, виданим виконавчим комітетом Здолбунівської міської ради Рівненської області 14 червня 2010 року; 1/2 частина земельної ділянки з цільовим призначенням обслуговування лазні, площею 0,0400 га, по АДРЕСА_2, оформлена на ОСОБА_5 згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 080388, виданого 02 лютого 2009 року Здолбунівською міською радою Рівненської області; 1/2 частина нежитлової будівлі, будівля лазні, оформлена на ОСОБА_5 згідно з договором купівлі-продажу від 12 грудня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Грабар О. А. та зареєстрованим в електронному Реєстрі прав власності 04 січня 2008 року.

Зазначала, що оскільки зазначене нерухоме майно було придбане ними в період проживання однією сім?єю, то в силу статті 74 СК України, воно належить їм праві спільної сумісної власності.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд виділити в натурі по 1/2 частині кожному у зазначеному вище нерухомому майні, припинивши право спільної сумісної власності на це майно.

У липні 2018 року ОСОБА_4 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії щодо використання нею, у тому числі для підприємницької діяльності, 1/2 частини майнового комплексу, розташованого по АДРЕСА_1.

Заяву мотивувала тим, що відповідач створює їй перешкоди у користуванні приміщенням по АДРЕСА_1, що унеможливлює здійснення нею підприємницької діяльності, чим заподіює їй збитки.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 липня 2018 року заяву ОСОБА_4 задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії щодо використання ОСОБА_4, у тому числі для її підприємницької діяльності 1/2 частини майнового комплексу, розташованого по АДРЕСА_1, який згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 14 червня 2010 року зареєстрований на ім'я ОСОБА_5

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, щоневжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення. Ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 липня 2018 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, зазначивши, що оскільки право власності на спірне майно, яке позивачка вважає спільним, зареєстровано за відповідачем, то забороною, накладеною ухвалою суду від 23 липня 2018 року, місцевий суд запобіг можливості ОСОБА_5 розпорядитись спірним майном, що може утруднити чи унеможливити виконання рішення у разі задоволення позову у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2019 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 562/3010/17 із Здолбунівського районного суду Рівненської області.

У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що 02 жовтня 2017 року Здолбунівським районним судом Рівненської області було винесено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майновий комплекс, розташований по АДРЕСА_1. Таким чином, питання щодо розпорядження спільним майном було розглянуте ще 02 жовтня 2017 року шляхом постановлення відповідної ухвали суду.

Зазначав, що у спірному майновому комплексі він з 2010 року здійснює підприємницьку діяльність.

З 01 квітня 2017 року по 03 квітня 2018 року фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_4 орендувала у нього, ФОП ОСОБА_5, частину нежитлового приміщення у спірному майновому комплексі площею 370 кв. м.

Згідно з рішенням Господарського суду Рівненської область від 03 квітня 2018 року у справі № 918/38/18 ФОП ОСОБА_4 було зобов?язано повернути ФОП ОСОБА_5 нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, площею 370 кв. м, яке було предметом договору оренди нежитлового приміщення від 01 квітня 2017 року № 06/17, укладеному між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 Таким чином, ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4, є різними суб'єктами підприємницької діяльності, здійснюють таку діяльність на власний ризик та незалежно один від одного. Суд першої інстанції фактично прийняв заходи забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, при цьому не вирішивши спір по суті, що заборонено відповідно до частини десятої статті 150 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

У липні 2018 року ОСОБА_4 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії щодо використання нею, у тому числі для підприємницької діяльності, Ѕ частини майнового комплексу, розташованого по АДРЕСА_1.

Заяву мотивувала тим, що відповідач створює їй перешкоди у користуванні приміщенням по АДРЕСА_1, що унеможливлює здійснення нею підприємницької діяльності, чим заподіює їй збитки.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_5підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Частиною десятою статті 150 ЦПК України визначено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Вживаючи заходи забезпечення позову та забороняючи ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії щодо використання ОСОБА_4, у тому числі для її підприємницької діяльності, Ѕ частини спірного майнового комплексу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами виник спір та невжиття вказаних заходів забезпечення позову в разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком судів попередніх інстанцій, оскільки вони не оцінили обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з'ясували співмірності виду забезпечення позову, який просила застосувати позивач, позовним вимогам, не оцінили рівноцінності заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтували необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи заявника.

Вживаючи заходи забезпечення позову, суди не врахували доводів відповідача про те, що підстави для здійснення ОСОБА_4 підприємницької діяльності у спірному майновому комплексі відсутні у зв?язку із ухваленням рішення Господарського суду Рівненської область від 03 квітня 2018 року у справі № 918/38/18 (а.с. 70-72), та по суті вжили заходи забезпечення позову тотожні заявленим позовним вимогам про поділ спірного нежитлового приміщення, надавши позивачці право користуватися частиною майнового комплексу на власний розсуд, хоча таке право позивач може отримати тільки за наявності певної правової підстави (договір оренди, право власності).

При цьому в матеріалах справи наявна ухвала Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 липня 2018 року про заборону ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії щодо використання ним для підприємницької діяльності належного йому на праві власності спірного майнового комплексу (а.с. 55).

За таких обставин ухвала та постанова судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку з цим із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню 352 грн 40 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги, та 704 грн 80 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого нимза подання касаційної скарги.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 липня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 352 грн 40 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги, та 704 грн 80 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого нимза подання касаційної скарги.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н.Ю. Сакара

С. Ф.Хопта

В. В. Шипович