Постанова

Іменем України

30 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 369/3325/16-ц

провадження № 61-25445св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), КарпенкоС. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2017 року у складі судді Волчко А. Я. та рішення Апеляційного суду Київської області від 10 травня 2017 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Приходька К. П., Верланова С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та просила поділити майно, набуте нею за час шлюбу з відповідачем, а саме: виділити їй у власність 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1, яку вона оцінює в 725 000 грн, холодильник «LG» вартістю 11 700 грн, пральну машину «Samsung» вартістю 3 600 грн, автомобіль «Renault» вартістю 52 000 грн, всього на загальну суму 792 300 грн; а відповідачу виділити у власність 1/2 частину зазначеної вище квартири вартістю 725 000 грн, софу вартістю 8 200 грн та водонагрівач «Gorenje» вартістю 5 800 грн, всього на загальну суму 739 000 грн. При цьому зазначила, що згідна на отримання компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з жовтня 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням суду від 07 грудня 2015 року між ними розірвано. Від шлюбу мають трьох малолітніх дітей: ОСОБА_6, 2005 рокународження, ОСОБА_7, 2007 року народження, та ОСОБА_8, 2011 року народження, які проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні.

За час подружнього життя сторони набули право власності на квартиру АДРЕСА_1, а саме 1/2 частину квартири отримали на підставі розпорядження органу приватизації Чабанівської селищної ради № 2 від 13 травня 2005 року, іншу 1/2 частину квартири на підставі договору купівлі-продажу від 23 листопада 2011 року.

Крім того, за час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно: холодильник «LG», пральну машину «Samsung», розсувні двері для шафи купе, софу, водонагрівач «Gorenje» та транспортний засіб «Renault».

Угоди про добровільний поділ вказаного майна між нею та відповідачем не досягнуто, у зв'язку з чим просить здійснити його поділ в судовому порядку і оскільки з нею проживають діти ставить питання про збільшення її частки у спірному майні.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2017 року, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 травня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Виділено у власність ОСОБА_4 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Виділено у власність ОСОБА_5 3/4 частини квартири АДРЕСА_1.

У решті вимог позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 була набута відповідачем ОСОБА_5 в порядку реалізації права наданого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», то вона є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між подружжям.

В той же час інша 1/2 частини спірної квартири, що була набута відповідачем в період шлюбу за договором купівлі-продажу в силу статті 60 СК України належить сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу між ними в рівних частках.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поділ інших речей, суди виходили з того, що позивачем не надано жодного належного та допустимого письмового доказу на підтвердження існування цього майна та набуття його під час шлюбу сторонами.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 10 травня 2017 року, а справу передати на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що визнаючи частину спірної квартири особистою приватною власністю відповідача, суди не врахували, що приватизоване житло набуло статусу особистої приватної власності лише з 13 червня 2012 року після прийняття Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року, а до цього часу житло, набуте одним із подружжя за час шлюбу в порядку приватизації, підлягає поділу на загальних підставах, тобто є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки спірна 1/2 частина квартири була набута відповідачем в результаті приватизації у 2005 році, тобто під час перебування у шлюбі з позивачем, то така належить їм на праві спільної сумісної власності.

Судові рішення в частині вирішенням позовних вимог про поділ інших речей заявником не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано її матеріали з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 369/3325/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

ОСОБА_5, через свого представника ОСОБА_9, подав до суду касаційної інстанції заперечення на касаційну скаргу, в яких просив залишити її без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 10 травня 2017 року без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 25 жовтня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб.

На підставі розпорядження керівника органу приватизації Чабанівської селищної ради від 13 травня 2005 року, органом приватизації Чабанівської селищної ради було видано свідоцтво про право власності на житло від 13 травня 2005 року, згідно з яким квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної спільної часткової власності відповідачу ОСОБА_5 (1/2 частини) та ОСОБА_5 (1/2 частини).

Квартира приватизована ними згідно з законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

23 листопада 2011 року між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири, за яким ОСОБА_5 продала ОСОБА_5 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ХоменкоТ.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 2058.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2015 року шлюб, укладений між сторонами, розірвано.

Згідно статтей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.До об'єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України визначено об'єкти спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Законом України «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя»№ 2913-VI від 11 січня 2011 року, який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п'ятою, згідно з якою об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766-VІ від 17 травня 2012 року, який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п'яту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Як встановлено судами, свідоцтво про право власності на спірну 1/2 частину квартири було видано ОСОБА_5 органом приватизації Чабанівської селищної ради 13 травня 2005 року.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині поділу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що ця частина квартири є особистою власністю ОСОБА_5, оскільки була набута ним відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Посилання в касаційній скарзі на те, що вказана частина квартири є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є безпідставними та спростовуються вищенаведеними та встановленими судами обставинами.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 10 травня 2017 року в оскарженій частині залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 10 травня 2017 року в оскарженій частині залишитибез змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С.О. Карпенко

В.А. Стрільчук